ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/323/26 Суддя (судді) першої інстанції: Василь НЕПОЧАТИХ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді: Златіна С.В.,
суддів: Осіпової О.О., Кравченка Є.Д.,
при секретарі: Сосницька В.П., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (без фіксації судового процесу), апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В : 

ОСОБА_1 (далі - позивач; ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області (далі - відповідач), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність щодо невиконання ухвали Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року у справі №620/19380/21; 
- зобов`язання перерахувати на користь позивача 116 968,09 грн; стягнення моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 травня 2022 року у справі № 620/19380/21 позов до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області було задоволено повністю. Крім того, ухвалою від 26 травня 2025 року у цій же справі суд змінив спосіб та порядок виконання рішення та встановив стягнення з ГУ ПФ України в Чернігівській області за рахунок бюджетних асигнувань 116968,09 грн. 30 травня 2025 року судом видано виконавчий лист, який разом із заявою про стягнення коштів було подано до Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області. Також, станом на день звернення до суду кошти не перераховані, будь-які дії з виконання судового рішення Казначейством не вчинені.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2026 року відмовлено у відкритті провадження у справі.
Вказане судове рішення обґрунтовано тим, що наявність у КАС України механізмів судового контролю повністю виключає можливість звернення з окремим адміністративним позовом. Суд виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. Крім того, суд врахував, що при розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження являє собою завершальну стадію судового провадження. Разом з тим, належним способом захисту прав позивача у спірних відносинах є звернення до суду із заявою про визнання неправомірними дій відповідача, в рамках процедури судового контролю. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов.
Не погоджуючись з ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2026 року, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказане судове рішення, ухвалити нове про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області та постановити ухвалу про відкриття провадження у справі.
В обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначив, що наявність спеціальних процедур судового контролю не позбавляє особу права на судовий захист у разі вчинення нової протиправної бездіяльності суб`єктом владних повноважень.
Позивач відмітив, що відповідачем у первісній справі було ГУ Пенсійного фонду України; у справі №620/323/26 відповідачем є Головне управління Державної казначейської служби України, яке не було стороною у справі №620/19380/21;
Апелянт наголосив, що якщо бездіяльність щодо виконання судового рішення вчиняє суб`єкт владних повноважень, який не був стороною первісної справи, така бездіяльність може бути предметом окремого адміністративного позову;
Додатково зазначив, що предметом спору є протиправна бездіяльність казначейства, яка полягає у невиконанні обов`язків, передбачених ухвалою суду від 26.05.2025 року та Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і Бюджетним кодексом України.
З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
Відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надійшло.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні об 10:30 год 25 лютого 2026 року.
У судове засідання учасники судового розгляду не з`явились, про день, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надавали. 
Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Згідно частини другої статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.
Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
У позовній заяві позивач зазначає, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 травня 2022 року у справі №620/19380/21 позов позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області було задоволено повністю; ухвалою від 26 травня 2025 року у справі №620/19380/21 суд змінив спосіб та порядок виконання рішення та встановив стягнення з ГУ ПФ України в Чернігівській області за рахунок бюджетних асигнувань 116 968,09 грн. 30 травня 2025 року судом видано виконавчий лист, який разом із заявою про стягнення коштів було подано до Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області
Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Закон України від 05 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» установлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України Про виконавче провадження , та особливості їх виконання.
За нормами Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган; державне підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Статтею 3 цього Закону передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Згідно з пунктом 3 Положення основними завданнями Держказначейства є: реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Пунктом 9 Положення передбачено, що Держказначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - Порядок), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.
За правилами пункту 3 цього Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Відповідно до зазначеного Порядку безспірне списання коштів за рішенням судів здійснюється з рахунків боржника у межах відкритих асигнувань, а в разі їх відсутності територіальний орган Держказначейства надсилає боржнику вимогу, якою зобов`язує здійснити дії, спрямовані на виконання рішення суду та пошук відкритих асигнувань. У такому випадку орган Держказначейства може заборонити боржнику здійснювати інші видатки, окрім захищених статей, передбачених Бюджетним кодексом України.
Аналіз наведених приписів законодавства дає підстави для висновку про те, що Держказначейство не є органом примусового виконання судових рішень і відповідно не здійснює заходів з примусового виконання рішень у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» , а є встановленою Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» особою на здійснення гарантованого державою забезпечення виконання рішень суду способом безспірного списання коштів з рахунку боржника (державного органу, державного підприємства або підприємства, примусова реалізація майна якого забороняється) у визначених Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» випадках та з урахуванням установлених ним особливостей за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до положень пункту 15 Порядку дії органів Держказначейства з виконання виконавчих документів можуть бути оскаржені до Держказначейства або суду. Проте ні в цьому Порядку, ні в Законі України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не зазначено, до якого суду оскаржуються рішення, дії або бездіяльність органів Держказначейства.
Разом з тим згідно з положеннями частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Колегія суддів зазначає, що спори, що виникають під час виконання судових рішень центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів у порядку, установленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» , розглядаються в порядку адміністративного судочинства (статті 2, 5, 19 КАС України).
Така правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, в її постановах від 12 вересня 2018 року у справі № 916/223/17 (провадження № 12-196гс18), від 20 червня 2018 року у справі № 916/1227/16 (провадження № 12-105гс18), від 29 серпня 2018 року у справі № 916/376/15-г (провадження № 12-179гс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 905/2087/17 (провадження № 12-237гс18).
Суд першої інстанції під час винесення оскаржуваної ухвали не врахував вказаних обставин та прийняв ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі з порушенням норм процесуального права, а тому оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Стосовно вимоги апеляційної скарги - постановити нову ухвалу про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області, то колегія суддів відмовляє у її задоволенні з наступних підстав.
Згідно вимог частини третьої статті 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Таким чином, суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями постановляти ухвалу про відкриття провадження у справі у разі скасування ухвали суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі, а лише вправі передати справу (заяву) на розгляд суду першої інстанції.
За вказаних обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2026 року у справі №620/323/26 скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків суду обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 243, 272, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2026 року - скасувати, а справу №620/323/26 направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя С.В. Златін

Суддя О.О. Осіпова

Суддя Є.Д. Кравченко

Повний текст постанови виготовлено 25 лютого 2026 року.