Справа № 577/6558/25 
Провадження № 2/577/140/26

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

17 лютого 2026 року      м. Конотоп  
Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі : головуючого судді Галяна С.В.,
за участю секретаря судового засідання Іваненко Н.В.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Домбровського С.І.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Конотопі справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та уточнивши позовні вимоги просить стягнути з АТ «Українська залізниця» на її користь одноразову матеріальну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітків в сумі 38481,99 грн.; матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023, 2024 роки в сумі 34272 грн.; грошову винагороду з нагоди ювілею в сумі 6845 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 93895,47 грн.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала на посаді оператора станційного технологічного центру оброблення поїзної інформації та перевізних документів служби роботи станцій регіональної філії «Південно-Західна залізниця», який є одним з підрозділів акціонерного товариства «Українська залізниця» 14 років 4 місяці 20 днів, звідки звільнилась 10.04.2025 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком (на підставі статті 38 КЗпП України). Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Роботодавцем не було дотримано вимоги статті 116 КЗпП України, так як з нею не проведено остаточного розрахунку в день її звільнення (10.04.2025 року), як того вимагає чинне в Україні трудове законодавство, зокрема їй не були виплачені належні та гарантовані до виплати їй кошти відповідно до норм діючого у регіональній філії «Південно-Західна залізниця» колективного договору, зокрема: одноразова матеріальна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітків, грошова винагорода в розмірі посадового окладу з нагоди ювілею (60 років), матеріальна допомога на оздоровлення за 2023 та 2024 роки. Оскільки з нею не було проведено остаточного розрахунку в день її звільнення, як того вимагає стаття 116 КЗпП України, невиплачені кошти підлягають стягненню на її користь у судовому порядку.
Між адміністрацією регіональної філії «Південно-Західна залізниця» та Дорожньою профспілковою організацією Південно-Західної залізниці укладено Колективний договір, який діє по теперішній час. В колективному договорі закріплено соціальні гарантії та пільги як для працюючих працівників, так і тих, хто звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, що передбачено статтею 18 КЗпП України. 
В пункті 8.23 Колективного договору встановлено, що адміністрація підрозділу регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» зобов`язується при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію працівників, які були прийняті на роботу після 15 травня 2007 року, надавати одноразову матеріальну допомогу в залежності від стажу роботи на залізничному транспорті:
- до 5 років - - 1 середньомісячний заробіток;
- від 5 до 10 років - 2 середньомісячні заробітки;
- від 10 до 15 років - 3 середньомісячні заробітки;
- більше 15 років - - - 5 середньомісячні заробітків.
Станом на день її звільнення з роботи, її загальний трудовий стаж на залізничному транспорті склав 14 років 4 місяці 20 днів, середньомісячний заробіток становив 12827,33 грн., ( за два останні місяці вона заробила 1539,28 грн., тому, що працювала всього три дні, при нормі-50. Отже розрахунок середнього заробітку – 1539,28/3*50/2=12827,33 грн.) відповідно в день звільнення роботодавець мав їй виплатити одноразову матеріальну допомогу в розмірі 38481,99 грн. (12827,33 грн.*3), проте роботодавець не виплатив належні їй кошти, виплата яких гарантована колективним договором, відповідно своїми діями роботодавець порушив вимоги статті 116 КЗпП України.
Інформація про зобов`язання роботодавця виплатити їй одноразову матеріальну допомогу відповідно до пункту 8.23 Колективного договору відображена у наказі про її звільнення, проте рішення керівництва підрозділу або ж АТ «Укрзалізниця» жодним чином не впливає на обов`язок роботодавця виконати вимоги статті 11 КЗпП України та провести з нею остаточний розрахунок в день її звільнення та виплатити при цьому всі належні їй кошти у день її звільнення.
В пункті 3.10. Колективного договору передбачено обов`язок адміністрації з виплати працівникам підрозділу матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 6 (шести) прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Працюючи в регіональній філії «Південно-Західна залізниця» у 2023 році у відповідності до пункту 3.10 Колективного договору, вона писала заяву про виплату їй матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі визначеному колективним договором, яка була адресована керівництву підрозділу. 
Оскільки прожитковий мінімум для працездатних осіб у 2023 році становив 2684 грн., сума матеріальної допомоги на оздоровлення, яку роботодавець мав їй виплатити становить 16104 грн. Однак роботодавець регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця по сьогоднішній день належну їй матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 16 104 грн. не виплатив, й тим самим не виконав свої зобов`язання за Колективним договором, заборгувавши належні їй кошти, чим грубо порушив її трудові права з оплати праці, що гарантовані колективним договором та статтею 18 Кодексу законів про працю України, знехтувавши її трудовими правами протягом тривалого проміжку часу, оскільки вкотре не дотримався вимог статті 116 КЗпП України в частині проведення остаточного розрахунку в день звільнення. В подальшому, працюючи на посаді оператора у 2024 році у відповідності до пункту 3.10 Колективного договору вона писала заяву про виплату їй матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі визначеному колективним договором, яка була адресована керівництву депо. Оскільки прожитковий мінімум для працездатних осіб у 2024 році становив 3028 грн., сума матеріальної допомоги на оздоровлення, яку роботодавець мав їй виплатити становить 18 168 грн. (3028,00 грн.*6). Однак Роботодавець в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця по сьогоднішній день належну їй матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 18168 грн. не виплатив, й тим самим не виконав свої зобов`язання за Колективним договором, заборгувавши належні їй кошти, чим грубо порушив її трудові права з оплати праці, що гарантовані колективним договором та статтею 18 Кодексу законів про працю України, знехтував її трудовими правами протягом тривалого проміжку часу, чим порушивши вимоги статті 116 КЗпП України. Відсутність розрахунку з нею в день її звільнення в частині виплати належної їй матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 та 2024 роки відповідно до пункту Колективного договору підтверджується копією наказу про звільнення від 150/ос від 01.04.2025 року, в якому вказано, що кошти будуть виплачені після окремого рішення керівництва Акціонерного товариства «Українська залізниця». Таким чином, загальна сума матеріальної допомоги на оздоровлення, що їй не була виплачена в день її звільнення відповідно до пункту 3.9. Колективного договору за 2023 та 2024 роки становить 34 272 грн., й така матеріальна допомога підлягає стягненню з АТ «Укрзалізниця» на її користь в судовому порядку.
Відповідно до пункту 3.14 Колективного договору, адміністрація гарантує працівникам з нагоди ювілею (50, 60 та 70 років) та (або) досягнення пенсійного віку (в т.ч. на пільгових умовах) виплачувати грошову винагороду в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки). 08 січня 2025 року їй виповнилось 60 років, і на виконання пункту 3.14 Колективного договору регіональна філія «Південно-Західна залізниця» мала їй виплатити грошову винагороду у розмірі місячного окладу, проте по теперішній час вказана грошова винагорода їй так і не була виплачена. Розмір такої винагороди становить 6845 грн. (її посадовий оклад), розмір якого відображений у повідомленні про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні. Отже відповідно грошова винагорода до ювілейної дати, яку їй мав виплатити роботодавець становить 6845 грн. Проте, грошова винагорода до ювілейної дати, як і одноразова матеріальна допомога при звільненні, як матеріальні допомоги на оздоровлення також залишилась не виплаченою їй по теперішній час, а це доказує, що недотримання посадовими особами АТ «Укрзалізниця» вимог статті 116 КЗпП України носить системний характер і що в свою чергу є підставою для їх стягнення в судовому порядку.
Відповідно до статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду від 24.12.99 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством , календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.
Згідно довідки про середню заробітну плату, наданої регіональною філією «Південно-Західна залізниця» на адвокатський запит її середньоденна заробітна плата складає 513,09 грн. 
У зв`язку з тим, що відповідач не провів з нею остаточний розрахунок при звільненні саме в день її звільнення та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду з цим позовом пройшло більше як 6 місяців, то з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 183 дні (з 11 квітня 2025 року по 10 жовтня 2025року включно) і становить 93 895,47грн.
Кошти, які не були виплачені їй роботодавцем при звільненні входять до структури оплати праці (заробітної плати) згідно із діючим законодавством України. Вважає, що АТ «Укрзалізниця» безпідставно не провела з нею остаточного розрахунку в день її звільнення, чим порушила вимоги статті 116 КЗпП України, за що передбачена відповідальність встановлена у статті 117 КЗпП України у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позивач ОСОБА_1 , та її представник ОСОБА_2 , кожен окремо, в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Просили визнати причини пропуску звернення до суду поза межами тримісячного строку поважними, посилаючись на підставі викладені в заяві та на воєнний стан, який введений по всій території України.
Представник відповідача Домбровський С.І. в судовому засіданні проти задоволення вимог заперечував з обставин викладених в відзиві на позовну заяву та додаткових пояснень, зокрема, відповідно до наказу № 150/ОС від 01.04.2025 року ОСОБА_1 звільнено 10 квітня 2025 року з роботи, за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на пільгових умовах. Форма №П-4 бланку наказу про звільнення передбачає зазначення стандартних написів щодо нарахування та виплати коштів працівникам при звільненні. Зокрема у вищевказаному наказі зазначено: « ОСОБА_1 з виплатою, після отримання окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця», одноразової матеріальної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків, передбаченої змінами та доповненнями до колективного договору, п.8.23. Виплатити шість прожиткових мінімумів на оздоровлення за 2023 рік, за 2024 рік передбачені п. 3.10 зі змінами та доповненнями до Колективного договору, після отримання окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця». Незважаючи на такий напис у наказі фактичне нарахування та виплата цих коштів позивачу у день звільнення не відбулась, і ось чому. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року, дія якого поширюється на правовідносини, що виникли з 24 лютого 2022 року, роботодавцю надається право в односторонньому порядку зупиняти окремі положення колективного договору. Починаючи з 24.02.2022 року, російська федерація здійснює обстріли всієї території України майже кожен день, завдаючи руйнування та знищуючи об`єкти інфраструктури, у тому числі АТ «Укрзалізниця». Працівники АТ «Укрзалізниця» в найкоротші терміни здійснюють відновлення та ремонт об`єктів інфраструктури та техніки, витрачаючи матеріали та кошти. З перших днів повномасштабного вторгнення працівники АТ «Укрзалізниця» здійснюють перевезення гуманітарних вантажів, військової техніки та озброєння, забезпечуючи вагомий внесок у спільну перемогу над ворогом. Оскільки на даний час відсутнє повітряне сполучення, автомобільні перевезення є обмеженими, залізниця стала головним, а в деяких регіонах чи не єдиним перевізником. Також, залізниця стала дорогою життя для багатьох людей, оскільки поїздами АТ «Укрзалізниця» були евакуйовані мільйони людей. Слід зазначити, що відновлення інфраструктури, гуманітарні перевезення, потребували значних коштів і здійснювались АТ «Укрзалізниця» на безоплатній основі. В зв`язку з цим, рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року (витяг з протоколу засідання правління АТ «Укрзалізниця» №Ц-54/31 від 14 березня
2022 року) було призупинено здійснення працівникам залізниці додаткових виплат, передбачених галузевою угодою та колективними договорами, зокрема матеріальної допомоги, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні. Винятком було визначено лише виплату матеріальної допомоги на лікування та поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління. В подальшому, після зменшення гуманітарних, евакуаційних безоплатних перевезень, рішенням правління АТ «Укрзалізниця» 24 жовтня 2022 року (витяг з протоколу № Ц-54/90 від 24 жовтня 2022 року) було ухвалено рішення про часткове відновлення виплат працівникам передбачених колективними договорами, а саме: «здійснити нарахування та виплату працівникам «АТ Укрзалізниця», які звільнилися/будуть звільнені у період з лютого 2022 року одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку із виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті відповідно до пункту 3.2.21 Галузевої угоди, виплати яких були призупинені відповідно до підпункту 1.1.4 пункту 1.1 рішення правління від 14 березня 2022 року. Нарахування та виплату матеріальної допомоги зазначеної у п. 13.1 цього рішення, проводити в хронологічній послідовності відповідно до її виникнення, починаючи з листопада 2022 року, згідно з графіком погашення, який буде затверджено та доведено додатково директором з управління персоналом та соціальної політики або особою, яка виконує обов`язки директора з управління персоналом та соціальної політики. На підставі даного рішення 05.09.2023 року та 06.12.2023 року директором з управління персоналом та соціальної політики АТ «Укрзалізниця» затверджено графіки виплати працівникам АТ «Укрзалізниця» одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію згідно з пунктом 3.2.21. Галузевої угоди, згідно яких працівникам, які вперше звільнилися з роботи у зв`язку з виходом на пенсію в березні 2023 року відповідні виплати провести в грудні 2023 року, і т.д. Аналогічне рішення було й на 2023 рік - рішенням правління АТ «Укрзалізниця» 17.07.2023 року (витяг з протоколу № Ц-85/44 від 17.07.2023). Аналогічне рішення було й на 2024 рік - рішенням правління АТ «Укрзалізниця» 14.10.2024 року (витяг з протоколу № Ц-82/63 від 14.10.2024). Виходячи із послідовності зазначених графіків, позивачу буде сплачено одноразову матеріальну допомогу при виході на пенсію згідно умов колективного договору, згідно хронології графіків виплат. Зазначені графіки виплат для працівників АТ «Укрзалізниця», що звільнилися з роботи у зв`язку з виходом на пенсію у 2025 і до даного моменту поки що не розроблені, але вони будуть формуватися в процесі розрахунку з працівниками Залізниці за попередніми графіками. Крім того, на виконання протоколу засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03.2025 № Ц-1-1.5-25/47-25 щодо розроблення плану дій з операційної ефективності АТ «Укрзалізниця» та у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства починаючи з 01.04.2025 та до окремого рішення керівництва виплати призупинено. При стабілізації фінансового стану товариства зазначені виплати будуть відновлені першочергово. До того ж, рішенням правління АТ «Укрзалізниця» 27.06.2024 (витяг з протоколу № Ц-82/39 від 27.06.2024 року) було ухвалено рішення зупинити дію окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих ) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення. Отже, у цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки у нашій країні з 24.02.2022 року запроваджено правовий режим воєнного стану та відповідно до вимог статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», АТ «Укрзалізниця» тимчасово призупиняла виплати, передбачені галузевою угодою, колективними договорами, так як підприємство не може нормально здійснювати роботу через воєнну агресію росії, тобто з причин, які від нього не залежать. Виплата вищезазначених матеріальних та грошових допомог/винагород передбачена законодавством лише для деяких категорій працівників. Відповідача в перелік таких категорій працівників, яким виплачується матеріальна/грошова допомога не включено. Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі також Товариство) є юридичною особою, що утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014р. №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Товариство утворено, як публічне акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Укрзалізниці, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовано шляхом злиття, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Акціонерне товариство «Українська залізниця» у розумінні ст.74 ГК України є державним комерційним підприємством. Законодавством України виплата матеріальної допомоги на оздоровлення передбачена лише для деяких категорій працівників (педагогічні та науково-педагогічні працівники - стаття 57 Закону України «Про освіту», державні службовці - ст. 57 Закону України «Про державну службу», бібліотекарі — п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 22.01.2005 № 84 «Про затвердження Порядку виплати доплати за вислугу років працівникам державних і комунальних бібліотек», медичні та фармацевтичні працівники абзац третій пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 року № 524 «Питання оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», посадові особи місцевого самоврядування - постанова Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів»). Отже, працівники Акціонерного товариства «Українська залізниця» в переліки працівників, яким виплачується матеріальна допомога на оздоровлення передбачена законодавством України не включені.
Виплата матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам відповідача передбачена колективними договорами Залізниці. Позивач зазначає, що згідно п. 3.10 Колективного договору, встановлено обов`язок роботодавця надавати працівникам підприємства один раз на рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на день подання заяви. Відповідно до п. 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Як вбачається з п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», цей Закон діє з початку воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», та втрачає чинність з дня припинення або скасування воєнного стану. Так, указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався шляхом внесення відповідних змін до вказаного Указу. Пунктом 3 даного Указу Президента визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Право на працю та отримання за неї винагороди визначено ст. 43 Конституції України. Отже, Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затверджений Законом України № 2102-IX від 24.02.2022, передбачає можливість обмеження такого права в умовах введеного воєнного стану.
Так, АТ «Укрзалізниця» є товариством, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави».
Зважаючи на економічну ситуацію в державі, з метою стабілізації фінансово-економічного становища товариства, збереження трудового колективу та своєчасної виплати заробітної плати виникла необхідність запровадження окремих обмежувальних заходів тимчасово на період дії правового режиму воєнного стану та до нормалізації ситуації в товаристві. З перших днів війни працівники АТ «Укрзалізниця» здійснюють перевезення гуманітарних вантажів, військової техніки та озброєння, забезпечуючи вагомий внесок у спільну перемогу над ворогом. У зв`язку з необхідністю відновлення
пошкодженої та знищеної ворогом інфраструктури АТ «Укрзалізниця» понесла величезні витрати, гуманітарні евакуаційні перевезення, що здійснювалися АТ «Укрзалізниця» на безоплатній основі, також потребували значних коштів. В зв`язку з цим, рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року (витяг з протоколу засідання правління АТ «Укрзалізниця» № Ц-54/31 від 14 березня 2022 року) було призупинено здійснення працівникам залізниці додаткових виплат, передбачених галузевою угодою та колективними договорами, зокрема матеріальної допомоги на оздоровлення, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні. Винятком було визначено лише виплату матеріальної допомоги на лікування та поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління. Викладені обставини свідчать про те, що виконання відповідачем обов`язку з виплати позивачу одноразової матеріальної допомоги при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію; грошової винагороди з нагоди ювілею, матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023-2024 роки; згідно колективного договору призупинено на час воєнного стану. Виконання цього обов`язку відновиться лише після закінчення або скасування воєнного стану. Оскільки виплати, які є предметом спору у даній справі, передбачені колективним договором, їх призупинення відповідачем відповідає положенням статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вказаний Закон є чинним, не скасований, не визнаний неконституційним, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Тому, керуючись ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т) керівниками регіональної філії, філії, структурних (виробничих) підрозділів, апарату управління, призупинено працівникам додаткові виплати та матеріальні допомоги, які передбачені Галузевою угодою та колективними договорами.
Позивач вказує в позовній заяві, що подав відповідачу заяви про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 - 2024 роки, на підставі п.3.10 колективного договору, тому у Позивача виникло право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення. Однак, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам Залізниці призупинена на час дії воєнного стану, який продовжував діяти як на час подачі заяви позивача про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, так і на даний час, а виконання цього обов`язку відновиться після закінчення або скасування воєнного стану.
Нарахування суми матеріальної допомоги на оздоровлення позивачу не відбулось, оскільки наразі такі виплати призупинені та не здійснюються у цілому нікому з працівників Залізниці. Враховуючи, що відповідач не відмовляв позивачу у виплаті передбаченої колективним договором одноразової допомоги на оздоровлення, виплата якої відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період дії воєнного стану (який на даний час продовжується) відповідачем призупинена, тому безпідставним є твердження позивача про нібито порушення його трудових прав з оплати праці гарантованих колективним договором та ст. 116 КЗпП України. Такі виплати з березня 2022 року не здійснюються. Виплата матеріальної допомоги на оздоровлення та інших додаткових виплат роботодавцем саме призупинена, а не відмінена, позивачу не було відмовлено у такій виплаті. Після поновлення виплат матеріальної допомоги на оздоровлення та інших додаткових виплат/грошових винагород, такі виплати, передбачені колективними договорами філій Залізниці, будуть виплачені усім працівникам, в тому числі і позивачу.
Позивачем пропущено строк для звернення до суду з даним позовом враховуючи наступне. Так, відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Тобто, ст. 233 КЗпП України визначено строк звернення до суду з даним позовом - тримісячний строк з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Предметом даного позову в тому числі є стягнення невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023- 2024 роки. Матеріальна допомога на оздоровлення не входить до заробітної плати (основної та додаткової), належить до інших виплат (обґрунтування викладено нижче), згідно ст. 233 КЗпП України строк в який працівник міг звернутися із заявою про вирішення такого трудового спору є тримісячним з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Матеріальна допомога на оздоровлення – це соціальна грошова виплата працівникам, які йдуть у щорічну відпустку.
Заява позивача про надання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік до керівництва виробничого підрозділу Конотопська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно – Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» подана 21.06.2023 року. Таким чином, тримісячний строк на право звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду для такої вимоги для неї закінчився 21.09.2023 року.
Заява позивача про надання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік до керівництва виробничого підрозділу служба роботи станцій регіональної філії «Південно – Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» подана 21.03.2024 року. Таким чином, тримісячний строк на право звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду для такої вимоги для неї закінчився 21.06.2024 року. Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 було звільнено з роботи відповідно до наказу (розпорядження) № 150/ОС від 01.04.2025 року про припинення трудового договору (контракту) і відповідно ОСОБА_1 одержала 10.04.2025 року письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні (копії наказу та письмового повідомлення з підписами ОСОБА_1 в матеріалах справи), а з позовом до суду позивач звернулася 30.10.2025 року, тримісячний строк звернення до суду сплинув.
Щодо твердження позивача про те, що одноразова матеріальна допомога при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, грошова винагорода з нагоди ювілею, матеріальна допомога на оздоровлення за 2023-2024 роки є заробітною платою необхідно зазначити наступне. Верховний Суд прив`язує до категорії заробітної плати виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством. Однак, для працівників залізниці матеріальна допомога на оздоровлення, грошові винагороди, матеріальні допомоги при звільненні на пенсію не пов`язані з умовами трудового договору чи з державними гарантіями.
Всі вищевказані додаткові виплати для залізничників, як і матеріальна допомога на оздоровлення, не передбачені чинним законодавством, а тільки умовами колективного договору підприємства. Обставини, за яких проводяться виплати залежать від особистих життєвих обставин працівника (пенсіонера підприємства) та направлені на посилення соціального захисту працівника– залізничника та зниження захворюваності серед працівників. Таким чином, матеріальна допомога в зв`язку з виходом на пенсію, матеріальна допомога на оздоровлення та грошова винагорода з нагоди ювілею не входить до структури основної та додаткової заробітної плати, так як не залежить від виконаної роботи та її результатів, особливих чи шкідливих умов праці, тобто не є заробітною платою, а є іншою виплатою, передбаченою внутрішнім нормативом самого підприємства.
Крім того, у своїй позовній заяві позивач зазначив, що нею були подані дві заяви, а саме про виплату матеріальної на оздоровлення за 2023-2024 роки. Разом з тим, відповідно до п.3.1 Порядку надання щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» матеріальна допомога на оздоровлення надається працівникам регіональної філії один раз у календарному році на підставі поданої заяви, як правило, при наданні щорічної відпустки не менше 14 календарних днів. Позивач не надав копії заяви про надання щорічної відпустки тривалістю не менше 14 календарних днів, що також свідчить про недоведеність останнім своїх позовних вимог.
Рішенням правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 року (протокол №Ц-54/31) дійсно на період дії правового режиму воєнного стану в Україні працівникам залізниці призупинено інші додаткові виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, в тому числі, й виплату одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію.
АТ «Укрзалізниця» обґрунтовує вказане рішення тим, що з перших днів повномасштабної агресії російської федерації проти України АТ «Укрзалізниця» здійснювала гуманітарні евакуаційні перевезення на безоплатній основі, а також перевезення гуманітарних вантажів, військової техніки та озброєння, забезпечуючи вагомий внесок у спільну перемогу над ворогом, внаслідок чого несла великі фінансові збитки. Про відсутність вини роботодавця у затримці виплати і його добросовісність свідчить і те, що невдовзі, у зв`язку зі зменшенням кількості евакуаційних (безкоштовних для пасажирів) потягів, і, як наслідок, зменшенням видатків та покращенням фінансового стану АТ «Українська залізниця», 24.10.2022 року прийнято рішення правління АТ «Українська залізниця» про здійснення нарахування працівникам, які звільнилися/ будуть звільнені у період з лютого 2022 року, одноразової матеріальної допомоги при звільненні, виплата якої була призупинена рішенням правління від 14.03.2022 року. Тобто виплати матеріальної допомоги були призупинені не з вини АТ «Укрзалізниця», а внаслідок дії форс-мажорних обставин.
Таким чином, вимога позивача до відповідача про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є незаконною так як вина роботодавця – АТ «Укрзалізниця» в даному випадку відсутня. Крім того, необхідно звернути увагу суду, що Позивач надмірно нарахував для стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 93895,47 грн. = (183 календарних днів х 513,09 грн.), а фактично правильно 183 календарних днів х 413,48 = 75667 грн. враховуючи наступне.
Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
А отже при стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до довідки Служби роботи станцій Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 21.11.2025 №10-89 наданої відповідно до вищезазначеної Постанови № 100 (копія додається) середньоденний заробіток Позивача складає 413,48 грн. Таким чином правильний розрахунок 183 календарних днів х 413,48 грн = 75667 грн.
Прохає застосувати у справі позовну давність, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Ухвалою судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12.11.2025 року цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання на 04.12.2025 року (а.с. 36).
Протокольною ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04.12.2025 року у зв`язку з клопотанням представника відповідача судове засідання відкладено на 08.01.2026 року (а.с. 53).
Протокольною ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 08.01.2026 року у зв`язку з клопотанням представника відповідача судове засідання відкладено на 26.01.2026 року (а.с. 59).
Протокольною ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26.01.2026 року у зв`язку з технічною неможливістю судове засідання відкладено на 17.02.2026 року (а.с. 74-76).
Суд вислухавши сторони, оцінивши надані докази за власним переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, кожен окремо та в сукупності, дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.
Наказом № 150/ос від 01.04.2025 року «Про припинення трудового договору (контракту)» ОСОБА_1 10.04.2025 року звільнено за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком на підставі ст. 38 КЗпП. Крім того, вказаним наказом постановлено компенсувати за невикористані 31 нень відпустки: в тому числі 7 днів за період 18.02.2022 року-31.12.2023 року; 1 день за період 01.01.2024 року – 17.02.2024 року; 18 днів за період 18.02.2024 року -17.02.2025 року; 5 днів за період 18.02.2025 року – 10.04.2025 року, а саме:
за вислугу років за період 18.02.2022 року - 17.02.2023 року – 4 дні;
за вислугу років за період 18.02.2023 року - 17.02.2024 року – 4 дні;
за вислугу років за період 18.02.2024 року - 17.02.2025 року – 4 дні;
щорічна відпустка за період 18.02.2024 року – 17.02.2025 року – 14 днів;
за вислугу років за період 18.02.2025 року - 10.04.2025 року – 1 день;
щорічна відпустка за період 18.02.2025 року – 10.04.2025 року – 3 дні;
за особливий характер праці за період 18.02.2025 року – 10.04.2025 року – 1 день.
З виплатою, після отримання окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця», одноразової матеріальної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків (стаж роботи у галузі складає 14 років 4 місяці 20 днів), передбаченої змінами та доповненнями до колективного договору на 2001-2005 р.р. пролонгованого на 2006-2025 р.р. п. 8,23.
Виплатити шість прожиткових мінімумів на оздоровлення за 2023 рік, за 2024 рік передбачені п. 3.10 із змінами та доповненнями до Колективного договору на 2001-2005 р.р., пролонгованого на 2006-2025 р.р., після отримання окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця» (а.с. 12).
У день звільнення ОСОБА_1 перераховано на зарплатну картку 7782,87 грн. та 8407,65 грн. – лікарняний за рахунок ПФУ (а.с. 13).
Колективний договір Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на 2001-2005 роки, дія якого пролонгована на 2006-2025 роки, відповідно до умов якого:
-п. 3.10 працівникам філії, які безпосередньо попрацювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надається один раз у календарному році матеріальна допомога на оздоровлення, як правило, разом із настанням щорічної відпустки, у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року.
- п. 8.23 при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, виплачувати одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, а працівникам, які були прийняті на роботу після прийняття даної норми колдоговору (з 15.05.2007 року), цю допомогу надавати в залежності від стажу роботи на залізничному транспорті, зокрема більше 15 років п`ять середньомісячних заробітків (а.с.14-27). 
Як вбачається з витягу із протоколу №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, згідно з пп.1.1.4 п.1.1 протоколу - на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, призупинено виплату інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Згідно витягу із протоколу №Ц-54/90 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 24 жовтня 2022 року, згідно з пп.13.1, пп.13.2 п.13 вирішено здійснити нарахування та виплату працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнилися/будуть звільнені у період з лютого до грудня 2022 року, одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті; нарахування та виплату матеріальної допомоги проводити в хронологічному порядку, починаючи з листопада 2022 року, згідно з графіком погашення.
Відповідно до витягу із протоколу Ц-85/44 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 17 липня 2023 року вирішено здійснити нарахування та виплату працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнилися/будуть звільнені у період з січня до грудня 2023 року, одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті.
Відповідно до витягу із протоколу Ц-82/63 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 жовтня 2024 року вирішено здійснити виплату одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію (включаючи додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті), яку було призупинено згідно з підпунктом 1.1.4 пункту 1.1 рішення правління від 14.03.2022 року.
Згідно з витягом із протоколу Ц-82/39 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року вирішено зупинити дію окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення, починаючи з 01.07.2024 року.
Відповідно до довідки виробничого підрозділу «Служба роботи станцій» регіональної філії «Піденно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» середньоденна заробітна плата за січень-лютий 2025 року становить 476,64 грн. (а.с.73).
Приписами статті 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно зі статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.
Частиною першою статті 9 цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Згідно зі статтею 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до статті 13 КЗпП України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами.
Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т. д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Згідно зі статтею 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
Відповідно до частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Відповідно до статті 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить: - основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців - додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій, - інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).
Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (ч.2 ст. 233 КЗпП).
Згідно частини 1 статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
В обґрунтування правомірності своїх заперечень, відповідач посилається на Витяг із протоколу №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, а саме згідно з пп.1.1.4 п.1.1 протоколу - на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, призупинено виплату інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, грошової допомоги з нагоди ювілею (а.с. 54).
Закон України від 15 березня 2022 року № 2136-IX Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як рішення АТ «Українська залізниця», яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги було прийнято 14 березня 2022 року. Проте, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не можуть застосовуватися судом при розгляді цієї справи.
Крім того, постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23 про залишення в силі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, яким визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125099054).
Разом із тим, суд зазначає, що в силу приписів статті 13 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні, одноразову та матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік, 2024 рік, про що зазначено в наказі відповідача від 24.06.2025 року (а.с. 12).
Суд також дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 11.04.2025 року по 10.10.2025 року включно, який становить 62439,84 грн. (476,64 грн. * 131 робочих днів), що не перевищує загального розміру невиплаченої при звільненні заробітної плати, тобто є пропорційним.
Щодо дотримання тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Стаття 234 КЗпП України передбачає, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. 
Приписи статті 234 КЗпП України є lex specialis щодо інших приписів законодавства України, які унормовують можливість поновлення пропущеного строку.
Відлік строку за оспорюваними приписами КЗпП України починається з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Це може бути день закінчення установленого строку виплати винагороди за працю або день, коли працівникові стало відомо, що йому не нараховані певні виплати. Отже, початок перебігу строку звернення працівника до суду залежить від суб`єктивної поінформованості працівника, але водночас передбачено й об`єктивний критерій („повинен був дізнатися“).
Відповідно до статті 234 Кодексу в разі пропуску з поважних причин тримісячного строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суд може поновити цей строк лише тоді, коли з часу настання таких юридичних фактів, як отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення працівника або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові під час звільнення, минуло не більше одного року.
З матеріалів справи вбачається, що письмове повідомлення про нараховані позивачу суми при звільненні позивач отримала 10.04.2025 року.
Отже, тримісячний строк для звернення позивача до суду із заявою про вирішення трудового спору про виплату всіх сум, що належать позивачу при звільненні сплинув 10.07.2025 року (ч. 2 ст. 233 КЗпП України). Позовна заява була подана 04.11.2025 року, тобто з пропуском строку звернення до суду.
Відповідно до Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права задля захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Трудові права підлягають захисту в судовому порядку. Зокрема, частина сьома статті 43 Конституції України встановлює, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Так, Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно обстоює юридичну позицію, за якою „ правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах“ (перше речення абзацу десятого пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003); „ забезпечення прав і свобод, крім усього іншого, потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод“ (друге речення абзацу четвертого підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004); „ право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя“ (друге речення абзацу восьмого підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); „приписи статті 8, частини першої статті 55 Конституції України зобов`язують державу гарантувати на законодавчому рівні кожному можливість реалізації його права на судовий захист. Законодавець має встановити такий обсяг права осіб на судовий захист, який забезпечував би його дієву реалізацію, а відмова судів у реалізації такої можливості може призвести до порушення гарантованого Конституцією України права на судовий захист“ [перше, друге речення абзацу шостого пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 6 квітня 2022 року № 2-р(II)/2022]; „ забезпечення права на судовий захист є однією з гарантій реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту, зокрема в спосіб відновлення в разі їх порушення. Тому є потреба в законодавчому внормуванні, яке повною мірою забезпечувало б дієву та ефективну реалізацію права на судовий захист“ [абзац перший пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 14 лютого 2024 року № 1-р(II)/2024].
Як зазначав Конституційний Суд України, „ строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин“ (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012); „ реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права“ (перше речення абзацу другого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013).
Строки звернення до суду є потрібним елементом законодавчого регулювання, проте вони не можуть бути встановлені так, щоб істотно обмежувати право на судовий захист.
Приписи Конституції України та юридичні позиції Конституційного Суду України стосовно конституційних гарантій права на судовий захист за змістом співвідносні з приписами актів міжнародного права, зокрема статті 8 Усесвітньої декларації людських прав 1948 року, за якою „ кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основоположних прав, наданих їй конституцією або законом“. За пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, що його встановлено законом, який розв`яже спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини наголосив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду: «Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення особи „правом на суд“ з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб право на доступ до суду було дієвим, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити чин [акт], що становить утручання в її права» [рішення у справі Bellet v. France від 4 грудня 1995 року (заява № 23805/94), § 36].
Виходячи зі змісту ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.09.2021 року в справі № 466/10419/19.
Як поважні причини пропущення строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто, поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду, і ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22.09.2021 року в справі № 522/3473/19.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин строки, встановлені законом.
Наведені позивачем підстави про поновлення процесуального строку для звернення до суду, на думку суду, є поважними, оскільки строк пропуску обумовлений, зокрема, введеним в Україні військовим станом, та становить менше чотирьох місяців, що є незначним строком.
Конституційний Суд у рішенні № 1-р/2025 зауважив, що тримісячний строк у справах щодо стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат є надмірно коротким. Установлення часового обмеження для реалізації права особи є питанням розсуду законодавця. Критерієм відповідності строку звернення працівника до суду є його розумність. Розумним визнають строк, який є достатнім для подання позову за звичайних життєвих обставин і не створює для працівника надмірних труднощів.
Крім того, у рішенні Суд звернув увагу, що введення воєнного стану в Україні об`єктивно створює умови, які не можна вважати звичайними. Законодавець, установлюючи строки звернення працівника до суду, має враховувати надзвичайний характер правового режиму воєнного стану та пов`язані з ним об`єктивні перешкоди в доступі до правосуддя.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав з порушенням строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, поважність причин його пропуску позивачкою доведена, тому наявні підстави для його поновлення.
Інші доводи відповідача, суд також не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для відповідача, що має за мету відмову у задоволенні заявлених вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути одноразову матеріальну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітків в сумі 38481,99 грн.; матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023, 2024 роки в сумі 34272 грн.; грошову винагороду з нагоди ювілею (60) років в сумі 6845 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 62439,84 грн.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).
З відповідача на користь ОСОБА_1 пропорційно до задоволеного розміру позовних вимог слід стягнути 1420,38 грн. судового збору.
Керуючись ст. 4, 13, 76-81, 89, 141 , 258, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 : одноразову матеріальну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітків в сумі 38481,99 грн.; матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023, 2024 роки в сумі 34272 грн.; грошову винагороду з нагоди ювілею (60) років в сумі 6845 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 62439,84 грн.; судовий збір в розмірі 1420,38 грн., а всього 143459,21 грн. (сто сорок три тисячі чотириста п`ятдесят дев`ять грн. 21 коп.).
В іншій частині позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення буде складено 20 лютого 2026 року. 
Повне найменування сторін: 
Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).
Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця» (місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ЄДРПОУ: 40075815).   

Суддя Галян С.  В.