ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

31 березня 2026 року 	м.Суми	

Справа №577/6629/25 
Номер провадження 22-ц/816/1700/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Петен Я. Л. (суддя-доповідач),
суддів - Замченко А. О. , Черних О. М. 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця»
на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 06 січня 2026 року у складі судді Гетьмана В.В., ухваленого в м. Конотоп Сумської області, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі – АТ «Укрзалізниця»), в якому просила  стягнути на її користь з відповідача невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі шість прожиткових мінімумів для працездатних осіб станом на 01 січня 2023 року в сумі 16104 грн 00 коп. та у розмірі шість прожиткових мінімумів для працездатних осіб станом на 01 січня 2024 року в сумі 18168 грн. 00 коп. 
Свої вимоги мотивувала тим, що вона працювала у філії «Локомотивна компанія» АТ «Укрзалізниця», виробничий підрозділ «Локомотивне депо Конотоп» на посаді інженера І категорії виробничо-технічного відділу. Наказом (розпорядженням) №5/од від 03 вересня 2025 року її звільнено за угодою сторін з 16 вересня 2025 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Вказаним наказом передбачено виплату матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 16104 грн (6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб станом на 01 січня 2023 року) та 18168 грн (6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб станом на 01 січня 2024 року) відповідно до п. 3.1 Колективного договору між адміністрацією локомотивного депо Конотоп та профспілковим комітетом на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-2025 року. Однак, зазначені виплати у день звільнення не були здійснені та невиплачені до цього часу.
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 06 січня 2026 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 16104 грн невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік, 18168 грн невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік, та 1211 грн 20 коп. судового збору. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні матеріальну допомогу на оздоровлення, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню невиплачена матеріальна допомогу на оздоровлення в розмірі 16104 грн за 2023 рік та 18168 грн за 2024 рік.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

03 лютого 2026 року через засоби поштового зв`язку АТ «Укрзалізниця» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, а також стягнути судові витрати за подання апеляційної скарги.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції не застосував статті 1, 11 та пункт 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану в Україні» та не звернув уваги на той факт, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. АТ «Укрзалізниця» на підставі положень вказаного Закону з березня 2022 року призупинило здійснення працівникам залізниці додаткових виплат, передбачених галузевою угодою та колективними договорами на період дії правового режиму воєнного стану в Україні. Зупинення окремих видів виплат, передбачених колективним договором, є тимчасовим заходом, оскільки у працівників зберігається право на їх отримання, а його реалізація відкладається до закінчення дії правового режиму воєнного стану, або до прийняття окремих рішень правлінням АТ «Укрзалізниця». Це тимчасові дії для забезпечення сталої роботи товариства і при стабілізації фінансового стану товариства зазначені виплати будуть відновлені в першочерговому порядку. 
Вказує, що пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року у частині призупинення додаткових виплат, який визнано незаконним та скасовано судом у справі № 211/7338/23 не діє, оскільки втратив чинність на підставі пункту 9 рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року (протокол Ц-82/39 ком. Т) і з 01 липня 2024 року товариством не застосовувався. 
Зауважує, що матеріальна допомога не є заробітною платою, не входить до структури обов`язкових виплат та має соціальний характер. Оскільки до заробітної плати не відноситься матеріальна допомога, а тому до позовних вимог позивача застосовується строк визначений ст. 233 КЗпП України. Заява про надання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік подана позивачем до адміністрації 26 грудня 2023 року, а за 2024 рік – 24 червня 2024 року. Таким чином тримісячний строк на право звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду для такої вимоги закінчився відповідно 25 березня 2024 року та 23 вересня 2024 року. Позивач звернулася до суду з позовом 06 листопада 2025 року, отже тримісячний строк звернення до суду сплив, позивачем клопотання про поновлення строку не заявлялося.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

05 березня 2026 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Вказує, що стаття 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі, не передбачає права роботодавця в односторонньому порядку змінювати або скасовувати умови колективного договору без дотримання процедури, визначеної законодавством. Матеріальна допомога на оздоровлення, передбачена колективним договором, має систематичний характер та передбачена внутрішніми нормативними актами відповідача, має гарантований характер та входить до фонду оплати праці, а тому вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що зазначена виплата підлягає стягненню як складова належних працівникові сум при звільненні. Також суд правильно встановив, що станом на день звільнення відповідач не здійснив повного розрахунку, що є підставою для стягнення відповідних сум. Безпідставними є посилання відповідача на пропуск строку звернення до суду, оскільки матеріальна допомога на оздоровлення входить до структури заробітної плати, а отже застосовується загальний строк позовної давності, тому позов подано у межах установленого законом строку.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

У 2001 році на конференції трудового колективу між адміністрацією локомотивного депо Конотоп Південно-Західної залізниці і профспілковим комітетом був укладений колективний договір на 2006-2010 роки, пролонгований на 2011-2025 роки зі змінами і доповненнями (а.с. 65-66).
Пунктом 3.9 указаного Колективного договору передбачено надавати працівникам депо, один раз на рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на день подання заяви.
Підпунктом 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року «Про деякі питання оплати праці працівників АТ «Українська залізниця» визначено, що додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено (а.с. 52).
26 грудня 2023 року та 24 червня 2024 року ОСОБА_1 звернулася із заявами до в.о. начальника локомотивного депо Конотоп про надання їй матеріальної допомоги на оздоровлення згідно колективного договору (а.с.68-69).
У подальшому пунктом 9 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» № Ц-82/39 Ком.т від 27 червня 2024 року «Про деякі питання впорядкування виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в період дії правового режиму воєнного стану» визначено, що підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 в частині призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення втрачає чинність з 01 липня 2024 року (а.с. 56-57).
Наказом (розпорядженням) філії «Локомотивна компанія» АТ «Укрзалізниця» виробничий підрозділ «Локомотивне депо Конотоп» № 5/ос від 03 вересня 2025 року про припинення трудового договору (контракту), ОСОБА_1 звільнено 16 вересня 2025 року з посади інженера 1 категорії виробничо-технічного відділу за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України. Окрім іншого, у наказі зазначено, виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 06 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року за 2023 року, матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 06 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року за 2024 року, відповідно до п.3.9 Колективного договору між адміністрацією локомотивного депо Конотоп Південно-Західної залізниці та профспілковим комітетом на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-2025 роки після отримання окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця. 03 вересня 2025 року ОСОБА_1 ознайомилася з цим наказом під особистий підпис та отримала його копію (а.с. 6).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права

У справі, яка переглядається, спір виник з приводу невиплати роботодавцем у день звільнення позивача всіх належних йому сум матеріальної допомоги, які передбачені пунктами 3.9 колективного договору і зазначені у наказі про звільнення як такі, що будуть виплачені після окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця».
Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та КЗпП України.
Статтею 43 Конституції України установлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами (стаття 97 КЗпП України).
Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг (частина друга статті 13 КЗпП України).
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (стаття 117 КЗпП України).
Встановлено, що пунктом 3.9 колективного договору передбачено надавати працівникам депо, один раз на рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на день подання заяви.
26 грудня 2023 року та 24 червня 2024 року ОСОБА_1 подано відповідачу заяви про надання їй матеріальної допомоги на оздоровлення згідно колективного договору 
Однак станом на день звільнення ОСОБА_1 , відповідач не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не виплатив матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 - 2024 роки у розмірі 6-ти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законом на перше січня звітного року.
Розмір невиплаченої ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік становить 16104 грн. (6 х 2684 = 16104 грн), а за 2024 рік відповідно 18168 грн (6 х 3028 = 18168 грн). 
Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача невиплаченої матеріально допомоги на оздоровлення за 2023 рік в сумі 16104 грн та за 2024 рік в сумі 18168 грн.
Позиція апеляційного суду щодо доводів про незастосування місцевим судом статті 11 та пункту 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану в Україні» щодо зупинення на період воєнного стану дії окремих положень колективного договору.
Право на отримання позивачем спірних матеріальних допомог, їх розмір відповідач не оспорює. Проте роботодавець вважає, що мав право прийняти рішення про відтермінування їх виплати, що є тимчасовим заходом, викликаним збройною агресією, для забезпечення сталої роботи товариства.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у редакції, яка діяла на час виникнення спірних відносин, було передбачено, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Відповідач посилався на те, що виплата спірних матеріальних допомог, передбачених колективним договором була призупинена на підставі підпункту 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Укрзалізниця».
Судом першої інстанції правильно зазначено в оскаржуваному рішенні, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-IX набрав чинності 24 березня 2022 року, а тому відповідно до вимог статті 58 Конституції України його положення не могли застосовуватись відповідачем під час прийняття рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Укрзалізниця» в частині призупинення здійснення матеріальних допомог, визначених Галузевими угодами та колективними договорами.
Також при оцінці зазначених доводів апеляційної скарги апеляційний суд враховує, що суд першої інстанції установив, що постановою Верховного Суду від 05.02.2025 року у справі № 211/7338/23 залишено в силі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.02.2024 року, яким визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР).
За змістом відомостей ЄДРСР у справі № 211/7338/23 Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що у порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювали питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом. Крім того, товариство ухвалило відповідне оспорюване рішення 14 березня 2022 року, з посиланням на статтю 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року.
Зважаючи на викладене, підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Укрзалізниця», який скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили, не є підставою для відтермінування виплати позивачу спірних матеріальних допомог.
Заявник апеляційної скарги також посилався на те, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що призупинення виплати матеріальних допомог на оздоровлення відбулось виключно на підставі рішення правління від 14 березня 2022 року, але відповідач в суді першої інстанції посилався і на інші рішення, яким місцевий суд за твердженням апелянта не надав правової оцінки.
До відзиву на позов відповідач до суду першої інстанції, крім копії протокольного рішення правління від 14 березня 2022 року № Ц-54/31, надав копію протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» № Ц-82/39 Ком.т від 27 червня 2024 року «Про деякі питання впорядкування виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в період дії правового режиму воєнного стану», яким передбачено: на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, уведеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, починаючи з 01 липня 2024 року зупинено дію окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення (підпункт 1.1); підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 в частині призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення втрачає чинність з 01 липня 2024 року (пункт 9).
Зміст указаного рішення № Ц-82/39 Ком.т від 27 червня 2024 року вказує на те, що цим рішенням правління товариства зупинено положення колективних договорів в частині виплати матеріальної допомоги на оздоровлення починаючи з 01 липня 2024 року, проте заяви про виплату матеріальної допомоги подані позивачем 26 грудня 2023 року та 24 червня 2024 року.
Крім того, вказане рішення не регулює порядок проведення остаточного розрахунку з працівником при звільненні у розумінні статті 116 КЗпП України, а стосується організації поточних виплат у період дії трудових відносин. Зазначене рішення не може бути підставою для невиплати працівникові всіх належних йому сум у день звільнення.
Також відповідно до вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни чи доповнення до діючих колективних договорів у частині призупинення або зміни строків виплати матеріальної допомоги можуть вноситися виключно за взаємною згодою сторін колективного договору, а не в односторонньому порядку роботодавцем (постанова ВС у справі № 211/7338/23).
Отже, посилання апелянта на положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» як на підставу для правомірності призупинення виплат є безпідставними, оскільки надане роботодавцю право зупиняти дію окремих положень колективного договору не звільняє його від обов`язку дотримуватися встановленої законом процедури внесення змін до такого договору та не може тлумачитися як право на односторонню відмову від виконання вже набутих працівником прав.
За матеріалами справи, зміни до колективного договору у встановленому порядку, зокрема за погодженням із профспілковою стороною, внесені не були, що виключає можливість правомірного призупинення відповідних виплат. 
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 та 2024 роки.
Позиція апеляційного суду щодо доводів апеляційної скарги, що матеріальна допомога на оздоровлення не є заробітною платою та не входить до структури обов`язкових виплат.
У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що «виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)».
Викладене дає підстави для висновку про те, що стаття 116 Кодексу законів про працю України зобов`язує роботодавця виплатити працівнику у день його звільнення усі види належних йому від роботодавця виплат, право на які передбачено як законодавством, так і колективним договором, іншими локальними актами. Жодних застережень з приводу того, що належні до виплати звільненому суми мають належати до фонду оплати праці указана норма не містить.
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, у тому числі відповідно до умов колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.
Викладений висновок відповідає правовому висновку, формованому Верховним Судом у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 759/10613/20.
Отже помилковими є доводи апеляційної скарги, що матеріальна допомога на оздоровлення не належить до обов`язкових виплат працівнику у день звільнення. Належність таких виплат до фонду заробітної плати правового значення не має. Визначальним є те чи має працівник станом на дату звільнення на отримання від роботодавця відповідних виплат.
Позиція апеляційного суду щодо доводів відповідача стосовно пропуску позивачем строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України, з вимогою про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 - 2024 роки.
Приписами частини другої статті 233 КЗпП України передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Справа, яка переглядається, належить до трудового спору про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні відповідно до статті 116 КЗпП України.
Отже, тримісячний строк для звернення до суду з вимогами на підставі статті 116 КЗпП України відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України пов`язується не з тим, як за загальним правилом коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а з моментом одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Тому доводи апеляційної скарги про обчислення строку звернення ОСОБА_1 до суду з вимогою про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 та 2024 роки з моменту подання нею заяви на її виплату, є помилковими.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 03 вересня 2025 року при ознайомленні з наказом була повідомлена про нараховані до виплати суми при звільненні (а.с. 6), а тому, звернувшись до суду із позовом 06 листопада 2025 року, позивач строк, визначений приписами частини другої статті 233 КЗпП України, не пропустила.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 375 ЦПК України).
Висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги за результатами апеляційного перегляду рішення, свідчать про те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Висновки суду щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 та 2 статті 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційна скарга залишена апеляційним судом без задоволення, то відсутні підстави для відшкодування заявнику апеляційної скарги судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Керуючись ст. 259, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 06 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий -  	Я. Л. Петен	

Судді: А. О. Замченко 

О. М. Черних