ПОСТАНОВА 
іменем України

26 березня 2026 року        м. Кропивницький

справа № 404/2172/20
провадження № 22-ц/4809/166/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.
за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи: 
позивач –  Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс»,
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 16 червня 2025 року у складі судді Кулінки Л.Д.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року Акціонерне товариство «Дебт Форс» (далі по тексту – АТ «Дебт Форс») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
В обґрунтування позовної заяви посилалося на те, що 20 грудня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі по тексту - ПАТ «ВТБ Банк») правонаступником якого є АТ «Таскомбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №R53700504258В, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 99990,00 грн, зі строком кредитування 4 роки до 20.12.2017, з відсотковою ставкою 12 % річних. Зазначало, що банк свій обов`язок виконав, надав відповідачу кредит в сумі, визначеній кредитним договором, однак відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим у останнього утворилась заборгованість в загальній сумі 159596,41 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту в сумі 82825,63 грн, заборгованість по відсоткам в сумі 27192,17 грн, заборгованість по комісії в сумі 13518,64 грн, пеня на суму простроченої заборгованості за період з 28.02.2019 по 29.02.2020 в сумі 36059,97 грн. 
Посилаючись на зазначені обставини просило суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором від 20.12.2013 №R53700504258В в сумі 159596,41 грн.
Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 03 грудня 2024 року залучено до участі у справі правонаступника позивача АТ «Таскомбанк» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» (далі по тексту – ТОВ «Дебт Форс»).
Рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 16 червня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дебт Форс» заборгованість за кредитним договором від 20.12.2013 №R53700504258В у сумі 159596,41 грн, з яких заборгованість по тілу кредиту - в сумі 82825,63 грн, заборгованість по відсоткам - в сумі 27192,17 грн, заборгованість по комісії - в сумі 13518,64 грн, пеня на суму простроченої заборгованості за період з 28.02.2019 по 29.02.2020 - в сумі 36059,97 грн. Вирішено питання судових витрат.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «Дебт Форс».
ТОВ «Дебт Форс» направило до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просило рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 16 червня 2025 року залишити без змін, а апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - без задоволення. Вважало, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права.
У судовому засіданні апеляційного суду адвокат Москаленко Ю.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , підтримав доводи поданої апеляційної скарги, просив її задовольнити. Представник ТОВ «Дебт Форс» Бондаренко Ю.Ю. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні.
Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 20 грудня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №R53700504258В, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 99990,00 грн строком по 20 грудня 2017 року з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12 % річних. Позичальник зобов`язувався сплачувати щомісячно, відповідно до графіку повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69 % від початкової суми кредиту (пункт 4.2 кредитного договору). Згідно з пунктом 5.1 у разі прострочення позичальником зобов`язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору, позичальник зобов`язаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5 % від суми прострочених зобов`язань за кожен день порушення виконання зобов`язань, включаючи день погашення. Якщо позичальник самостійно не сплатив на користь банка пеню, яка передбачена цим пунктом, банк проводить списання пені з рахунків, які відкриті позичальником у банку. При цьому пеня, яка передбачена цим пунктом сплачується виключно в національній валюті України (т.1 а.с.7-8).
Як свідчить меморіальний ордер від 20 грудня 2013 року №15145 банк перерахував відповідачу кошти у розмірі 99990,00 грн (т.1 а.с.14).
Як убачається з виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 останній користувався кредитними коштами та здійснював зняття кредитного ліміту та часткове погашення кредиту (т.1 а.с.52-196).
Згідно з наданим позивачем розрахунком у  ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором від 20 грудня 2013 року № R53700504258В  утворилась заборгованість за у розмірі 159596,41 грн, з яких заборгованість по тілу кредиту складає 82825,63 грн, заборгованість по відсоткам - 27192,17 грн, заборгованість по комісії - 13518,64 грн, пеня на суму простроченої заборгованості за період з 28.02.2019 по 29.02.2020 - 36059,97 грн (т.1 а.с.4-6).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ТОВ «Дебт Форс» не повернуті.
Апеляційний суд не може повністю погодитись з такими висновками суду, виходячи з такого.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно з ч.1 ст.513 та ч.1 ст.516 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
08.02.2021 між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу б/н, відповідно до якого АТ «Таскомбанк» відступило свої права вимоги за договорами кредиту ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги за договорами кредиту, у тому числі за договором кредиту відповідача. 19.12.2022 року між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було підписано додаткову угоду, відповідно до якої ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги за кредитним договором від 20.12.2013 №R53700504258В.
Згідно з договором про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 09.03.2023 №09-03/23 ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Кампсіс Фінанс», зокрема, право грошової вимоги до боржника за кредитним договором від 20.12.2013 №R53700504258В, що підтверджується витягом із додатку №3 до вказаного договору.
11.05.2023 між ТОВ «Кампсіс Фінанс» та ТОВ «Дебт Форс» укладено договір №11-05/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кампсіс Фінанс» відступило ТОВ «Дебт Форс», а ТОВ «Дебт Форс» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, у тому числі за кредитним договором від 20.12.2013 №R53700504258В, що підтверджується витягом із додатку №3 до вказаного договору.
Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 03 грудня 2024 року залучено до участі у справі правонаступника позивача АТ «Таскомбанк» - ТОВ «Дебт Форс». 
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що ТОВ «Дебт Форс» є правонаступником первісного кредитора та  набуло права вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором від 20.12.2013 №R53700504258В .
При цьому, апеляційний суд вважає помилковими доводи апеляційної скарги про необхідність застосування положень ст.1083 ЦК України, згідно з якою наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу, оскільки у даному випадку, умовами договору факторингу від 08.02.2021 б/н, визначене відповідне право відступлення права вимоги.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Судом встановлено, що укладений кредитний договір від 20.12.2013 №R53700504258В відповідає формі, передбаченій ст.ст.207, 208, 1047 ЦК України.
Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь ТОВ «Дебт Форс» заборгованості по тілу кредиту у розмірі 82825,63 грн.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частинами першою-другою статті 1050 ЦК України передбачено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі ст. 1048 цього Кодексу. 
У постанові від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 з приводу застосування приписів ст.1048 ЦК України у разі неправомірного, незаконного користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання Велика Палата Верховного Суду вказала на таке.
Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами цього спору внаслідок припинення договору депозиту і невиконання відповідачем обов`язку повернути грошові кошти у визначений строк, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом.
Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні.
У постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відтак, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом.
Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.
Тобто у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч.1 ст.1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.
Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання за ч.1 ст.1050 ЦК України, застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст.625 цього Кодексу.
За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст.625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч.2 ст.625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Велика Палата Верховного Суду також вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.
Встановлено, що договором між кредитором та боржником погоджена дата повного погашення кредиту – 20 грудня 2017 року, і саме з настанням цієї дати строк кредитування відповідача є таким, що закінчився. 
Враховуючи зазначене, вимога про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом по 20.12.2017 включно (пункт 1 кредитного договору від 20 грудня 2017 року №R53700504258В) є правомірною.
Тому колегія суддів приходить до висновку про те, що сума заборгованості по відсоткам, яка підлягає стягненню на користь ТОВ «Дебт Форс» з ОСОБА_1 складає 7450,42 грн.
Статтею 611 ЦК передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі ст.ст.549, 550, 551,611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
За умовами кредитного договору від 20.12.2013 №R53700504258В позичальник зобов`язаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5 % від суми прострочених зобов`язань за кожен день порушення виконання зобов`язань, включаючи день погашення. Якщо позичальник самостійно не сплатив на користь банку пеню, яка передбачена цим пунктом, банк проводить списання пені з рахунків, які відкриті позичальником у банку.
Враховуючи наданий позивачем розрахунок заборгованості та визначений кредитним договором строк, розмір пені на суму простроченої заборгованості по тілу кредиту, яка підлягає стягненню на користь ТОВ «Дебт Форс» з ОСОБА_1 складає25013,34 грн (за один рік).
Щодо вимог про стягнення пені за прострочення сплати відсотків, апеляційний суд виходить з такого розрахунку.
Враховуючи зазначену вище суму боргу по відсоткам 7450,42 грн, за період квітень-листопад 2017 року, сума щомісячного платежу: 7450,42 грн : 8 місяців = 931,30 грн, зі ставкою пені: 0,10% за кожен день прострочення (коефіцієнт 0,001) та формулою пені = 7450,42 ? 0,001 ? кількість днів, станом на 01 грудня 2017 року загальний розмір пені за прострочення сплати відсотків складає - 798 грн 13 коп (відсотки за квітень 2017 року: 931,30 грн ? 0,001 ? 214 днів (01.05 – 01.12) = 199,30 грн; відсотки за травень: 2017 року 931,30 грн ? 0,001 ? 183 дні (01.06 – 01.12) = 170,43 грн; відсотки за червень 2017 року: 931,30 грн ? 0,001 ? 153 дні (01.07 – 01.12) = 142,49 грн; відсотки за липень 2017 року: 931,30 грн ? 0,001 ? 122 дні (01.08 – 01.12) = 113,62 грн; відсотки за серпень 2017 року:
931,30 грн ? 0,001 ? 92 дні (01.09 – 01.12) = 85,68 грн; відсотки за вересень 2017 року:
931,30 грн ? 0,001 ? 61 день (01.10 – 01.12) = 56,81 грн; відсотки за жовтень 2017 року:
931,30 грн ? 0,001 ? 31 день (01.11 – 01.12) = 28,87 грн; відсотки за листопад 2017 року:
931,30 грн ? 0,001 ? 1 день (01.12 – 01.12) = 0,93 грн).
Крім того, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивача щодо неправомірності включення до умов кредитного договору положень про сплату комісійної винагороди за обслуговування неактивного рахунку на користь банку.
Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 убачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Нараховування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача є незаконним.
Така правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 зроблено висновок про те, що банк не міг стягувати плату за управління кредитом, адже такі дії не є банківською послугою, яку замовив позичальник.
Враховуючи те, що кредит надавався відповідачу на споживчі потреби, а банк не мав права встановлювати плату за дії, які вчиняє на власну користь, адже отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами, то така умова договору є нікчемною. Тому позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 комісії у розмірі 13518,64 грн є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. 
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене вище оскаржуване рішення слід змінити, зменшивши розмір заборгованості, яка підлягає стягненню із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дебт Форс», з 159596,41 грн до 116087,52 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту – 82825,63 грн, заборгованість по відсоткам – 7450,42 грн, пеня на суму простроченої заборгованості по тілу кредиту - 25013,34 грн, пеня за прострочення сплати відсотків – 798,13 грн.
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У частині шостій статті 141 ЦПК України вказано, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Суд встановив, що ОСОБА_1 єінвалідом IІ групи, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_1 , а тому звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», якою передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.
Враховуючи зазначене, наслідки розгляду справи та вимоги ст.141 ЦПК України з рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 16 червня 2025 року слід виключити вказівку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дебт Форс» судового збору у сумі 2393 грн 95 коп, а позивачеві слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 762,48 грн судового збору, сплаченого за подачу позовної заяви пропорційно до задоволених позовних вимог (72,74%).

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 16 червня 2025 року змінити в частині стягнутого боргу, виклавши у такій редакції.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» (ЄДРПОУ 43577608, м. Київ, вул. Харківське Шосе, буд. № 201/203, літера № 2а, офіс № 602) заборгованість за кредитним договором від 20 грудня 2013 року №R53700504258В у загальному розмірі 116 087 (сто шістнадцять тисяч вісімдесят сім) грн 52 коп, з яких: заборгованість по тілу кредиту – 82825,63 грн, заборгованість по відсоткам – 7450,42 грн, пеня на суму простроченої заборгованості по тілу кредиту - 25013,34 грн, пеня за прострочення сплати відсотків – 798,13 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Виключити з рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 16 червня 2025 року вказівку про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» судового збору в сумі 2393 грн 95 коп.
КомпенсуватиТовариству з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» (ЄДРПОУ 43577608, м. Київ, вул. Харківське Шосе, буд. № 201/203, літера № 2а, офіс № 602) 762 (сімсот шістдесят дві) грн 48 коп судового збору, сплаченого за подачу позовної заяви, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 02 квітня 2026 року.

Головуючий суддя  О.І. Чельник

Судді О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко