ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/1846/25      Головуючий суддя І інстанції Зелінська І. В.
Провадження № 33/818/489/26      Суддя доповідач Шабельніков С.К. 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2026 року  м. Харків
Суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., при секретарі Вакула Н.С., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на постанову судді Слобідського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 130 КУпАП, -
в с т а н о в и в:
Цією постановою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, мешканця м. Харкова, 
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі 17000 гривень з позбаленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір на користь держави в розмірі 605 грн. 60 коп.

Постановою встановлено, що 26.02.2025 року о 22-03 год. за адресою: м. Харків, пр. Байрона, 154 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Шевролет», номерний знак НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння. Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ч.1 ст. 130 КУпАП.
Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати судову постанову, а провадження у справі закрити на підставі п.1 ст. 247 КУпАП або на підставі п.4 ст. 247 КУпАП.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилався на те, що 26.012.2025 року на території м. Харкова він виконував наказ керівництва ГУР МО, який є військовою таємницею, на транспортному засобі із залегендованим номерним знаком і не мав права розголошувати завдання цього наказу працівникам поліції, оскільки специфіка його виконання вимагає секретності та не розголошення будь-яких відомостей. Зокрема, відповідно до наказу у період часу з 03.02.2025 року по 06.03.2025 року знаходився на виконання бойових (спеціальних) завдань, пов`язаних із обороною та відсіччю збройної агресії рф на території м. Харкова, що підтверджуються доданими до цього клопотання документами. Наголошував на тому, що із самого початку спілкування з працівниками поліції зазначав, що він є діючим військовослужбовцем та просив викликати працівників ВСП, чого не було зроблено.

Заслухавши доповідь судді, а також доводи ОСОБА_1 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просили її задовольнити, дослідивши відомості, що є наявними у справі про адміністративне правопорушення, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Під час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції перевірив доводи апеляційної скарги, а також висновки суду першої інстанції шляхом дослідження наявних у справі фактичних відомостей, а також допиту свідка та нових відомостей, наданих стороною захисту від командування бойової військової частини Збройних Сил України, які приймають участь у відсічі збройній агресії рф.
Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Як вбачається з матеріалів цієї справи, суд не дотримався всіх вказаних вимог закону, та не повно з`ясував обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та притягнення його до адміністративної відповідальності.
Визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130КУпАП, суд першої інстанції посилався, як на доказ його винуватості, на відеозапис з бодікамер працівників поліції, який міститься в матеріалах цієї справи (арк. 3).
Натомість, з відомостей цього відеозапису вочевидь вбачається, що відразу після зупинки ОСОБА_1 , останній першочергово та неодноразово просив працівників поліції невідкладно викликати працівників ВСП, оскільки він є діючим військовослужбовцем та має відомості щодо виконання ним невідкладних обов`язків.
З відеозапису вбачається, що працівники поліції проігнорували такі клопотання ОСОБА_1 та пропонували йому пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння.
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 повідомив, що неодноразово просив працівників поліції викликати представників ВСП, оскільки не мав можливості повідомляти працівникам поліції про виконання ним бойового завдання, пов`язаного з збереженням військової таємниці.
Також, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції працівник поліції Крикун О.Г., який складав протокол стосовно ОСОБА_1 , під час допиту у якості свідка, повідомив, що відразу після зупинення автомобіля під керуванням ОСОБА_1 , останній повідомив, що він є військовослужбовцем та просив викликати на місце працівників ВСП, однак йому було відмовлено у цьому.
Вказані пояснення свідка в повному обсязі свідчать про обґрунтованість апеляційних доводів ОСОБА_1 ..
Поряд з цим, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 повідомив, що він проходить службу в бойовій частині, він систематично залучається до бойових дій на лінії зіткнення з ворогом, є діючим військовослужбовцем та безпосередньо в день його зупинки працівниками поліції, а саме 26.02.2025 року виконував бойове (спеціальне) завдання свого командира. 
Зокрема пояснив, що у лютому 2025 року за ротацією короткочасно повернувся до дому та перебуваючи вдома 26.02.2025 року він дійсно напередодні вживав алкогольні напої. Однак раптово в телефонному режимі був сповіщений в усній формі своїм командиром про необхідність виконання бойового завдання. Враховуючи те, що він отримав наказ від свого командира, який повинен був виконаний невідкладно, був вимушений невідкладно сісти за кермо свого автомобіля та прослідувати до військової частини виключно для виконання бойового завдання на лінію бойового зіткнення в Куп`янському районі.
Належить врахувати, що за загально відомими відомостями з засобів масової інформації, станом на лютий 2025 року в Куп`янському районі Харківської області відбувалися систематичні бойові дії, а саме запеклі бої щодо оброни м. Куп`янська Харківської області, що вочевидь свідчить на користь обґрунтованості апеляційних доводів ОСОБА_1 щодо невідкладної необхідності прибуття на місце збору бойового підрозділу. 
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 надав для огляду своє посвідчення офіцера.
Відповідно до відомостей цього посвідчення офіцера вбачається, що ОСОБА_1 , поза розумним сумнівом є діючим військовослужбовцем, який перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 .
Поряд з цим, відповідно до відомостей повідомлення т.в.о. командира військової частини НОМЕР_2 від 16.12.2025 року вбачається, що підполковник ОСОБА_1 , співробітник військової частини НОМЕР_2 , 26 лютого 2025 року безпосередньо знаходився на виконанні бойових (спеціальних) завдань, пов`язаних із обороною та відсіччю збройної агресії російської федерації.
Поряд з цим, відповідно до письмових пояснень полковника військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_2 , він дійсно 26 лютого 2025 року приблизно об 21.00 год. наказав підполковнику ОСОБА_1 прибути на командний пункт військової частини для виконання бойового завдання, пов`язаного з обороною та відсіччю збройної агресії російської федерації.
Такі відомості вочевидь свідчать про те, що ОСОБА_1 26.02.2025 року дійсно виконував наказ свого командира, тобто перебував на виконанні бойового завдання.
Крім того, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 повідомив, що номерний знак на його автомобілі був умисно замінений на інший – залегендований номерний знак, саме для конспірації виконання бойового завдання.
Такі доводи апелянта об`єктивно підтверджуються відомостями відеозапису, наданим органом поліції, з якого вбачається, що працівники поліції, зупинивши автомобіль під керуванням ОСОБА_1 встановили, що номерний знак, який був закріплений на автомобілі ОСОБА_1 не зареєстрований за будь-ким транспортним засобом.
Відомості про те, що закріплений номерний знак на автомобілі ОСОБА_1 не зареєстрований за будь-яким транспортним засобом підтверджується відомостями відеозапису, поясненнями свідка, які він надавав в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, а також відомостями рапорту працівника поліції (арк. 4), з якого вбачається, що на даному транспортному засобі встановлено номерний знак не належний даному транспортному засобу, так як водій надав свідоцтво про реєстрацію на даний транспортний засіб з іншим номерним знаком НОМЕР_1 .
Поряд з цим, належить врахувати, що специфічні подробиці обставин військової діяльності ОСОБА_1 , а також повідомлення про те, який саме наказ він виконував, в умовах військового стану не можуть бути розголошені в деталях, оскільки безпосередньо пов`язані зі збереженням військової таємниці та боєздатності конкретних військових підрозділів ЗСУ.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що керування ОСОБА_1 транспортним засобом 26.02.2025 року об 22.03 год. було обумовлено невідкладною необхідністю прибути до військової частини для виконання бойового завдання, пов`язаного з обороною та відсіччю збройної агресії російської федерації в Харківській області.
Отже, незважаючи на встановлений факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, суд першої інстанції з невідомих причин неповно та однобічно розглянув справу щодо ОСОБА_1 та не встановив, що останній мав поважну причину для того, щоб 26.02.2025 року керувати автомобілем.
Зазначене свідчить про формальний підхід суду першої інстанції у з`ясуванні всіх обставин, які мають суттєве значення для правильного розгляду цієї справи.
Крім того, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 під час розгляду справи судом першої інстанції володів інформацією, яка була військовою таємницею та не міг особисто, тобто без дозволу командування, повідомити суд першої інстанції про всі обставини події. Натомість суд першої інстанції не мав обмежень щодо направлення відповідних запитів командуванню в/ч НОМЕР_2 з метою встановлення всіх обставин події.
Враховуючи відомості, які зазначені у поясненнях полковника ОСОБА_2 та повідомленні т.в.о. командира військової частини НОМЕР_2 , суд апеляційної інстанції не ставить під сумнів пояснення ОСОБА_1 щодо виконання ним бойового завдання, що свідчить про вчинення ним дій, зазначених у протоколі, в стані крайньої необхідності, оскільки в умовах дії воєнного стану в Україні першочерговим завданням військовослужбовців є захист держави та цивільного населення. Належить врахувати, що в Харківській області у лютому 2025 року точилися запеклі бої, а саме м. Харків перебуває на відстані 37 км від кордону з рф. Поза розумним сумнівом вбачається, що обов`язок військовослужбовця в умовах воєнного стану щодо відсічі збройної агресії рф, захисту Батьківщини та мирного населення – об`єктивно домінують над вимогами норм Правил дорожнього руху в аспекті відвернення суспільної небезпеки. Тобто наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи, об`єктивно свідчать про перевагу суспільного інтересу щодо відвернення негативних наслідків збройної агресії.
Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, рішення суду повинно забезпечити, втому числі, високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Відповідно до ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Відповідно до постанови Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 грудня 2018 року в справі № 686/5225/17 у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.
Норми Закону щодо крайньої необхідності покликані сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.
Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.
Однією з найважливіших умов правомірності стану крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.
Відповідно до приписів ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Приписами ст. 27 Конституції України встановлено обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.
Таким чином Конституція України встановлює, що жодні правовідносини не можуть вважатися ціннішими за життя людини. Поза розумним сумнівом, питання рятування життя військовослужбовців, в умовах воєнного стану є пріоритетним.
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що дії ОСОБА_1 за суб`єктивної сторони не містять цієї ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, проте прямуючи до військової частини для виконання невідкладного бойового завдання, враховуючи пояснення свідка та відомості командування в/ч НОМЕР_2 , завдяки своїм активним діям та застосуванню спеціальних знань та навичок мав виконувати бойове завдання з метою збереження життів військовослужбовців ЗСУ та мирного населення, що вочевидь свідчить про вчинення дій ОСОБА_1 в стані крайньої необхідності.
Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку вчинення дії особою в стані крайньої необхідності.
З огляду на викладене, постанову суду першої інстанції не можна вважати законною та обґрунтованою та належить скасувати, а провадження у даній справі закрити на підставі п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із вчиненням дій ОСОБА_1 в стані крайньої необхідності.
Керуючись ст. 247, 294 КУпАП, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову судді Слобідського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2026 року щодо притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п.4 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя         С.К. Шабельніков