ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2026 року
м. Харків
справа № 638/5870/25
провадження № 22-ц/818/2048/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Тичкової О.Ю.
суддів колегії Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство «Перший Український міжнародний Банк»
відповідач – ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі м. Харкова апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний Банк» на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2025 року у складі судді Заварзи Т. В.,-
ВСТАНОВИВ:
В квітні 2025 року АТ «ПУМБ» ( надалі АТ) звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 2001246951101 від 13.02.2019 та за кредитним договором № 1001885063601 від 28.05.2021 в загальному розмірі 101694,76 грн а також понесених позивачем судових витрат зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що між АТ та ОСОБА_1 укладено кредитні договори: 1) 13.02.2019 кредитний договір № 2001246951101, за яким Позичальнику видано кредит у сумі 50000 грн; 2) 28.05.2021 кредитний договір № 1001885063601, за яким Позичальнику видано кредит у сумі 19100 грн. Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк, у зв`язку з чим і утворилася вище вказана заборгованість. Крім того звертає увагу суду на те, що Відповідно до умов кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем, зокрема, заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 2001246951101 від 13.02.2019, сторони погодили, що позичальник зобов`язується сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості. Позивач наполягає на правомірності вказаних нарахувань.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2025 року позов АТ «ПУМБ» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість у сумі 74511,13 грн та судовий збір у розмірі 1768,35 грн.
Рішенням мотивовано тим що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт укладення між сторонами кредитних договорів та отримання кредитних коштів відповідачем. Проте із долучених банком виписки за картковими рахунками відповідача та розрахунками заборгованості вбачається розбіжність в сумі нарахування відсотків за кредитним договором № 2001246951101 від 13 лютого 2019 року на загальну суму 19777,95 грн отже суд приходить до висновку щодо відмови у стягненні вказаної суми заборгованості оскільки вона суперечить первинним банківським документам. Крім того суд також зазначає що вимога банку щодо стягнення заборгованості за комісією є неправомірною, а тому не підлягає задоволенню.
Не погодившись з рішенням суду, АТ «ПУМБ» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати в частині відмови задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим що суд не повно встановив обставини у справі та ухвалив рішення, що не відповідає дійсним обставинам та вимогам закону. Позивач надав суду належні та допустимі докази на підтвердження того, що 13.02.2019 відповідач звернувся до Банку з метою отримання кредиту. Підтвердженням надання відповідачу кредиту є: заява на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 2001246951101 від 13.02.2019, яка була підписана відповідачем. Підписанням Заяви останній підтвердив, що ним була отримана у непошкодженому стані платіжна картка і ПІН, а також, що з правилами користуванням платіжною карткою ознайомлений та зобов`язується їх дотримуватися. Підписанням цієї Заяви відповідач беззастережно підтвердив, що приймає Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування (надалі за текстом – ДКБО), яка розміщена на сайті: pumb.ua в повному обсязі з урахуванням умов надання всіх послуг як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО так і послуг, що можуть бути надані в процес обслуговування. Протягом дії договору та після спливу 12 місяців з моменту його укладення Відповідач користувався кредитними коштами – неодноразово здійснював операції покупки через POS-термінал, здійснювала переказ між рахунками, вносив готівкові кошти, отримував готівкові кошти, що підтверджується Випискою з особового рахунку Відповідача, яка додавалася до позовної заяви. Таким чином, суд помилково дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за даним кредитом, що спростовується змістом заяви відповідача на приєднання до ДКБО, даними виписок по рахункам, довідкою про збільшення кредитного ліміту та розрахунком заборгованості. Також апелянт наголошує на тому, що відповідач не надав суду жодного належного та допустимого доказу не отримання кредитних коштів, більше того, майже з моменту укладення кредитного договору порушує умови та не повертає кредит в установлені договором строки та розміри.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що в апеляційній скарзі апелянт погоджується з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог а саме стягненні заборгованості в сумі 74 511,13 грн та оскаржує зазначене рішення лише в частині відмови у стягненні відстотків за кредитним договором № 2001246951101 від 13 лютого 2019 року на загальну суму 19777,95 грн та відмови у стягненні комісії у розмірі 7405,68 грн
Керуючись статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглядає у межах вимог апеляційної скарги.
Судова колегія погоджується з висновком суду у вказаній частині судового рішення, виходячи з наступного.
Судовим розглядом встановлено, що 13.02.2019 року між сторонами укладено договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб шляхом підписання ОСОБА_1 заяви № 2001246951101 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.
Відповідно до вказаної заяви на ім`я відповідача відкрито поточний рахунок у гривнях та надано кредитну картку, на яку встановлено кредитний ліміт в розмірі 15000 грн. Реальні річна процентна ставка складає 47,88%. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) 12 577 грн. 58 коп.
Зазначене також підтверджується паспортом споживчого кредиту до вказаної вище заяви.
Згідно довідки про збільшення кредитного ліміту до договору № 2001246951101 від 13 лютого 2019 року кредитний ліміт по картковому рахунку ОСОБА_1 в період з 13 лютого 2019 року по 03 березня 2022 року неодноразово змінювався та станом на 03.03.2022 становив 50000 грн.
Згідно розрахунку заборгованості за договором № 2001246951101 від 13 лютого 2019 року заборгованість ОСОБА_1 перед акціонерним товариством «Перший Український міжнародний Банк» за кредитом за період з 18.02.2019 по 30.08.2023 склала 49595 грн 99 коп., заборгованість по відсоткам за користування кредитом з 28.02.2019 по 30.08.2023 склала 33727 грн 59 коп.
Позивач надав суду виписку по особовому рахунку ОСОБА_1 , відкритому на підставі договору № 2001246951101 від 13 лютого 2019 року. Виписка по рахунку № НОМЕР_1 надана за період з 13.02.2019 по 10.01.2025. Відповідно до виписки останнє нарахування відсотків за кредитним договором № 2001246951101 від 13 лютого 2019 року у сумі 1951 грн 77 коп. відбулося 30.10.2022.
Позивачем також долучено «Публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб», яка діяла з 06 квітня 2018 року.
28.05.2021 року ОСОБА_1 підписав заяву № 1001885063601 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та отримав споживчий кредит у сумі 19100 грн. 
Відповідно до вказаної заяви № 1001885063601 розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості становить 2,99 % щомісячно.
У матеріалах справи міститься паспорт споживчого кредиту, у якому визначено комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,99 % щомісячно, відповідний паспорт відповідач також засвідчив особистим підписом.
Згідно розрахунку заборгованості за договором № 1001885063601 від 28 травня 2021 року заборгованість ОСОБА_1 перед акціонерним товариством «Перший Український міжнародний Банк» станом на 10.01.2025 склала 18371 грн 18 коп., з яких заборгованість по процентам за користування кредитом склала 2 грн 19 коп.; заборгованість за комісією склала 7405 грн 68 коп., заборгованість по сумі кредиту - 10963 грн 31 коп.
Позивач надав суду виписку по особовому рахунку ОСОБА_1 , на який було надано кредитні кошти за договором № 1001885063601 від 28 травня 2021 року, а також платіжну інструкцію № TR.49605052.68936.8810.
Позивачем також долучено «Публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб», яка діяла з 01 листопада 2021 року на момент укладення договору № 1001885063601 від 28 травня 2021 року.
В матеріалах справи наявна письмова вимогу (повідомлення) вих. № КНО-44.2.2/18 від 13.01.2025, з вимогою позивача до відповідача погасити заборгованість за договором № 2001246951101 та № 1001885063601 протягом 30 днів з моменту отримання цього листа. На підтвердження надсилання вказаного повідомлення позивачем надано список згрупованих відправлень.
За змістом 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі ст. 1047 ЦК України у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, договір позики укладається в письмовій формі.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Уразі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Згідно з абз. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Статтею1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Аналогічні положення містить норма ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до ч. 1ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 611 ЦК України разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною першою статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Заявляючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2001246951101 від 13.02.2019 позивач надав до суду розрахунок заборгованості відповідно до змісту якого вбачається що заборгованість ОСОБА_1 перед акціонерним товариством «Перший Український міжнародний Банк» за кредитом за період з 18.02.2019 по 30.08.2023 склала 49595 грн 99 коп, заборгованість по відсоткам за користування кредитом з 28.02.2019 по 30.08.2023 склала 33727 грн 59 коп.
Проте колегія суддів зазначає що згідно зі статтею 41 Закону України «Про Національний банк України» та частинами першою, другою статті 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.
Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 566, чинного на час виникнення спірних правовідносин, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.
Пунктом 5.1 глави 5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.
Згідно з пунктом 5.4 цього Положення, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.
Пунктом 5.6 вказаного Положення визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі № 214/1423/15-ц (провадження № 61-8821св24).
На підтвердження заявлених позовних вимог щодо стягнення заборгованості позивачем долучено виписку по особовому рахунку ОСОБА_1 , відкритому на підставі договору № 2001246951101 від 13 лютого 2019 року. Виписка по рахунку № НОМЕР_1 надана за період з 13.02.2019 по 10.01.2025. Відповідно до виписки останнє нарахування відсотків за кредитним договором № 2001246951101 від 13 лютого 2019 року у сумі 1951 грн 77 коп. відбулося 30.10.2022.
Натомість відповідно до розрахунку заборгованості за відсотками за договором № 2001246951101 від 13 лютого 2019 року відсотки за користування кредитом нараховувалися акціонерним товариством «Перший Український міжнародний Банк» після 30.10.2022, що суперечить даним виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 . Загальна сума нарахованих відсотків з 30.10.2022 року по кінцеву дату розрахунку становить 19777,95 грн
Крім того колегія суддів зазначає що наданий позивачем розрахунок заборгованості без його узгодження з іншою стороною є одностороннім документом, у справі відсутні докази, що цей розрахунок ґрунтується на реальних банківських операціях відповідачки, тому є безпідставним посилання апелянта на відсутність заперечень відповідачки проти цього розрахунку, як доказ його належності та допустимості. Також враховуючи що наданий позивачем розрахунок заборгованості фактично суперечить виписці по картковому рахунку відповідача, колегія судів приходить до висновку що цей розрахунок не є належним доказом щодо розміру заборгованості відповідача перед банком, та погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні стягнення з відповідача зазначених відсотків у сумі 19777,95 грн.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (комісія за обслуговування кредиту) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Звертаючись з позовом банком було долучено Публічну пропозицію ПАТ «Пумб» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в редакції від 06 квітня 2018 року. 
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний перелік складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною в договорі про споживчий кредит, - за кількістю днів, щомісяця, щокварталу) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та/або супутніх послуг банку, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за кожним платіжним періодом за формою, наведеною в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит додатка 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно п.п.4.2.11. ч. 4 «Загальні права сторін», розділу I «Загальні засади» договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, банк має право контактувати з клієнтами, використовуючи доступні канали зв`язку: «сервіс SMS-банкінг», поштова розсилка, повідомлення електронною поштою, SMS-повідомлення, повідомлення у/на банкоматах та платіжних терміналах, на квитанціях (чеках, сліпах тощо), розміщуючи інформацію та/або повідомлення на сайті банку тощо.
Відповідно до п.п.5.2.5. ч.5 «Загальні обов`язки сторін», розділу I «Загальні засади» договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, банк зобов`язаний забезпечити консультацію та прийом усних звернень за телефонами центру обслуговування клієнтів банку у разі виникнення питань з обслуговування карткового рахунку та користування карткою.
Проте колегія суддів зазначає матеріали справи не містять підтверджень того, що підписуючи заяву № 1001885063601 від 28.05.2021 на приєднання до договору банківського обслуговування фізичних осіб відповідач ознайомився та погодився з умовами викладеними у публічній пропозиції ПАТ «Пумб» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в редакції від 06 квітня 2018 року, та вказані документи, на момент отримання відповідачем кредитних коштів, містили умови про сплату комісії за користування кредитними коштами у зазначеному у позові порядку.
Роздруківка із сайту позивача не є належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Надані позивачем публічна пропозиція ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в заяву № 1001885063601 від 28.05.2021, яка безпосередньо підписана відповідачем. Зазначений висновок узгоджується з висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Колегія суддів зазначає що встановивши у заяві на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспорті споживчого кредиту сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту в розмірі 2,99 % від суми кредиту, щомісячно, банк не роз`яснив за які конкретні розрахунково-касові дії з відповідача буде взята комісія за обслуговування кредитної заборгованості. Отже, відповідні дії банку вносять дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що умови кредитного договору є несправедливими.
Аналогічних висновків щодо дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що умови кредитного договору є несправедливими дійшов Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2023 року у справі №199/7014/20 (провадження №61-17825св21).
Враховуючи викладене колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо неправомірності нарахування та стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості на загальну суму 7405,68 грн.
Отже враховуючи що позивачем доведено суму заборгованості за кредитними договором № 1001885063601 від 28.05.2021 та № 2001246951101 від 13.02.2019 в загальному розмірі 74511,13 грн з огляду на погоджені між сторонами умови кредитних договорів, зокрема щодо суми кредиту, строку кредитування, процентної ставки та порядку повернення кредитних коштів, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за обома кредитними договорами на загальну суму 74511,13 грн.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи. Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки не знайшли свого підтвердження і зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та до тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін. 
Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний Банк» - залишити без задоволення.
Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий         О.Ю. Тичкова

Судді          Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина