Олевський районний суд Житомирської області    
Справа № 287/984/25
2/287/554/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Винара Л.В.
з участю секретаря Кострицької Т.П.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Олевського районного суду Житомирської області в м. Олевську цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 , представник позивачки адвокат Павелко Руслан Сергійович до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

До Олевського районного суду Житомирської області надійшла позовна заява  ОСОБА_1 , представник позивачки адвокат Павелко Руслан Сергійович до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано для розгляду судді Русину М.Г.
Суддею Русиним М.Г. провадження по справі не відкривалося та цивільну справу до розгляду призначено не було.
23.09.2025 року на підставі розпорядження керівника апарату Олевського районного суду Житомирської області, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_4 з посади судді, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями та вказану цивільну справу передано судді Винару Л.В. для розгляду. 
На запит Олевського районного суду Житомирської області надійшла інформація із Олевської міської ради Житомирської області про зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_2 .
Ухвалою судді Олевського районного суду Житомирської області Винара Л.В. від 10.10.2025 року позовну заяву залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. 175 ЦПК України та позивачці (її представнику) надано строк для усунення недоліків.
22.10.2025 року на адресу суду, за допомогою підсистеми «Електронний суд», від представника позивачки ОСОБА_1 – адвоката Павелка Р.С. надійшла заява про усунення недоліків та уточнена позовна заява.
На обґрунтування вимог позовної заяви представник позивачки вказує про те, що 09.06.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Хорольського районного управління юстиції у Полтавській області за актовим записом №55. Від спільного проживання у шлюбі сторони мають неповнолітню дитину: дочку – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачка самостійно опікується донькою, при цьому відповідач хоча і надає матеріальну допомогу на утримання спільної дитини в добровільному порядку, але у зв`язку із стягненням з нього аліментів на утримання дитини від першого шлюбу та заборгованості зі сплати аліментів розмір допомоги є недостатнім для гармонійного розвитку малолітньої дитини, а тому весь тягар утримання доньки знаходиться на позивачці. У зв`язку з наведеним ОСОБА_1 змушена звернутися до суду. На підставі викладеного адвокат Павелко Р.С. просить суд стягувати з ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини всіх доходів ОСОБА_2 , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення ОСОБА_5 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою суду від 23.10.2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
12.11.2025 року на адресу суду, за допомогою засобів поштового зв`язку, від представника третьої особи ОСОБА_3 – адвоката Чернюка В.Д. надійшли письмові пояснення (в порядку ст. 181 ЦПК України). У поданих поясненнях представник третьої особи вказує про те, що в провадженні Миргородського міськрайонного суду Полтавської області перебуває справа №541/3435/25 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. На переконання адвоката Чернюка В.Д. дійсною метою звернення ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 до суду про стягнення аліментів на дитину не є утримання такої дитини, а бажання вплинути на розмір аліментів, які третя особа ОСОБА_3 має намір стягувати з ОСОБА_2 на підставі раніше заявленого позову. Тобто, фактично між позивачкою та відповідачем існує домовленість, яка на їхню думку може вплинути на розмір аліментів, які суд може присудити на користь повнолітньої дочки, що продовжує навчання. При цьому, представник третьої особи ОСОБА_3 – адвокат Чернюк В.Д. вважає, що справедливий розгляд справи №287/984/25 об`єктивно неможливий до винесення Миргородським міськрайонним судом Полтавської області рішення у справі №541/3435/25 з огляду на що існують підстави для зупинення провадження у вказаній цивільній справі. У разі якщо суд дійде протилежного висновку представник третьої особи просить задоволити позов частково, присудивши до стягнення не , а 1/6 частину усіх видів доходів ОСОБА_2 . Також, просить проводити розгляд справи без його участі та участі його довірительки ОСОБА_3 .
Відповідно до ч. 2 ст. 279 ЦПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або за власною ініціативою суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Позивачка в судове засідання не з`явилася, до суду надала письмову заяву з проханням розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задоволити.
Представник позивачки адвокат Павелко Р.С у судове засідання не з`явився, у прохальній частині позовної заяви просить проводити розгляд справи без його участі.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скористалася позивачка та її представник.
Відповідач ОСОБА_2 до суду надав письмову заяву з проханням проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає та просить задоволити.
Від третьої особи ОСОБА_3 надійшло клопотання з проханням проводити розгляд справи без її участі та участі її представника адвоката Чернюка В.Д. Позов просить задоволити частково, присудивши до стягнення з відповідача ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 у розмірі 1/6 частки усіх видів його заробітку (доходу). До заяви додано копію рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05.11.2025 року по справі за Єдиним унікальним номером №541/3435/25.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до п. п. 1, 3 частини 1 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Судом встановлено, що сторони з 09.06.2015 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Хорольського районного управління юстиції у Полтавській області за актовим записом №55, що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 12).
Від спільного проживання у шлюбі сторони мають неповнолітню дитину: дочку – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_2 (а.с. 13). 
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Зі змісту ч. 3 ст. 11 вказаного Закону вбачається, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-1V суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права, а в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення від 7 грудня 2006 року у справі «HUNT v. UKRAINE», № 31111/04, § 54).
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, того що на даний час дитина знаходиться на його утриманні.
Судом достовірно встановлено, що договору про участь в утриманні дитини батьки між собою не укладали, а тому згідно положень Сімейного кодексу України відповідач зобов`язаний утримувати неповнолітню дитину, надавати їй необхідну матеріальну допомогу у вигляді аліментів, які сплачуються з усіх видів заробітку (доходу). 
Згідно ч. 1 ст. 182 СК України - при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно ч. 2 ст. 182 СК України - розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя.
В даному випадку суд дійшов висновку, що аліменти на утримання неповнолітньої дитини повинні бути стягнуті з відповідача в судовому порядку, згідно вимог ст. 183 СК України, у частці від заробітку, а саме у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви та до досягнення дитиною повноліття, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно до ч.1 ст.191 СК України слідує, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулася до суду 09.05.2025 року. Тому аліменти повинні бути стягнуті саме з цієї дати.
Що стосується дати до якої слід проводити стягнення аліментів суд зазначає наступне.
У прохальній частині позовної заяви представник позивачки просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи стягнення з дня подачі позовної заяви до суду до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проте, ОСОБА_5 досягне повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 , тому стягнення аліментів слід проводити до цієї дати. Враховуючи наведене, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково.
Також, у своїх письмових поясненнях представник третьої особи ОСОБА_3 – адвокат Чернюк В.Д. вважав за доцільне зупинити провадження у справі №287/984/25 до моменту винесення Миргородським міськрайонним судом Полтавської області кінцевого рішення у справі №541/3435/25. У подальшому третя особа ОСОБА_3 до свого клопотання про розгляд справи без її участі долучила копію рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05.11.2025 року по справі за Єдиним унікальним номером №541/3435/25 яким позов ОСОБА_3 задоволено, вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь дочки ОСОБА_3 , яка продовжує навчання аліменти на період її навчання, в розмірі 1/6 частини заробітку (доходів) відповідача щомісячно, починаючи з 01.09.2025 року, але не довше, ніж до досягнення ОСОБА_3 двадцяти трьох років. Враховуючи наведене, на момент винесення судом кінцевого рішення по справі відпали обставини за яких адвокат Чернюк В.Д. просив зупинити провадження у справі.
Крім того, слід зазначити, що визначений судом розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , 2015 року народження, не вплине на розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 відповідно до рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05.11.2025 року у справі за Єдиним унікальним номером №541/3435/25.
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів, отже згідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1331 грн. 20 коп.
Керуючись ст. ст. 7, 12, 13, 81, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України та ст.ст. 180, 182, 183, 191 СК України, суд, –
У Х В А Л И В :
Позов ОСОБА_1 , представник позивачки адвокат Павелко Руслан Сергійович до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів – задоволити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини: дочки – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з 09 травня 2025 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 , але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України».
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1331, 20 грн.
Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за розгляд цивільної справи Олевським районним судом Житомирської області відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Житомирського апеляційного суду через Олевський районний суд Житомирської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України: 

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 02.07.2015 року Хорольським РС УДМС України в Полтавській області, РНОКПП - НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , паспорт серії НОМЕР_5 , виданий Миргородським МРВ УМВС України в Полтавській області, РНОКПП – НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Третя особа:  ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

    Суддя:	  	    Л.В.Винар