ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/15403/25 Головуючий у 1 інстанції - Войтович І.І.
Суддя-доповідач - Василенко Я.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого Василенка Я.М.,
суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,
за участю секретаря Фищук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 22.08.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства економіки України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: 
- зобов`язати Міністерство економіки України призначити ОСОБА_1 на посаду директора департаменту праці Міністерства економіки України на підставі погодженої відповідачем заяви ОСОБА_1 від 13.03.2024 № 37 та інформації про результати спеціальної перевірки стосовно ОСОБА_1 , надісланої НАЗК до Міністерства економіки України листом від 20.03.2025 № 49-01/24222-25.
Разом з цим, 14.08.2025 позивачем подано до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову, у якій він просив:
- вжити заходів забезпечення позову у справі №320/15403/25 шляхом заборони відповідачу Мінекономіки звільняти позивача ОСОБА_1 на підставі Попередження від 05.08.2025 до повного виконання обов`язку з працевлаштування працівників, встановленого на підставі частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» (з урахуванням можливостей, встановлених частиною першою статті 41 Закону України «Про державну службу»), або до набрання законної сили судовим рішенням у справі №320/15403/25.
В обґрунтування поданої заяви позивач зазначив, що звільнення його з посади призведе до втрати можливості реалізовувати кар`єру державної служби, що має безповоротний характер, та відповідно враховуючи розпочатий відповідачем процес вивільнення із державної служби, не застосування заходів забезпечення позову в даній справі створює очевидну небезпеку щодо захисту (поновлення) оспорюваних прав та інтересів. Подана заява з метою збереження існуючого становища до розгляду справи по суті, не зумовлює фактичного вирішення спору по суті.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.08.2025 у задоволенні заяви відмовлено.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, як таку, що постановлена із порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на розумний строк.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано статями 150, 151 КАС України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи забезпечення позову в адміністративному процесі.
Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті визначених законом заходів з метою створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.
У відповідності до вимог частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи може вжити визначені цією статтею заходи забезпечення адміністративного позову.
Підставою для вжиття заходів забезпечення позову можуть стати такі обставини:
- невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
- очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Згідно частини другої статті 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття забезпечення позову для заінтересованих осіб.
В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).
При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами.
У той же час, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу, дотримання дозволеного законодавством способу забезпечення позову.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 826/8556/17, від 25.04.2019 у справі № 826/10936/18, від 07.04.2020 у справі № 826/13413/18.
Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також, суд має враховувати співрозмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Як свідчать матеріали справи, предметом спору у даній справі є зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 на посаду директора департаменту праці Міністерства економіки України на підставі погодженої відповідачем заяви позивача від 13.03.2024 № 37 та інформації про результати спеціальної перевірки НАЗК.
В заяві про забезпечення позову, а також в апеляційній скарзі позивач посилається на те, що непризначення його на спірну посаду є порушенням законодавства щодо права на працю. Враховуючи отримане попередження про вивільнення від 13.05.2025, позивач вважає, що заявлений спосіб захисту порушеного його права в даній справі за поданою заявою покликаний на збереження його існуючого становища, убезпечення від незаконного звільнення з державної служби.
Водночас, колегія суддів вважає, що викладені у заяві про забезпечення позову обставини свідчать про відсутність належного обґрунтування того, що захист прав та інтересів позивача стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а тому позивачем не доведено обставин, які б підтверджували існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення рішення у даній справі, що вірно було встановлено судом першої інстанції.
При цьому, заявлений позивачем спосіб забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти дії щодо його звільнення є втручанням у внутрішню діяльність та організаційно-розпорядчі повноваження відповідача, обмежує його дискреційні повноваження щодо кадрової політики та фактично тотожний заявленим позовним вимогам у частині недопущення звільнення або перебування позивача на державній службі. 
Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.03.2019 у справі № 761/39266/17 та у справі № 592/5961/22, де зазначено, що заборона вчиняти дії щодо припинення трудових відносин фактично є вирішенням спору по суті і не може застосовуватись як захід забезпечення позову.
Крім того, заявлені позивачем підстави для забезпечення позову, зокрема те, що непризначення його на спірну посаду є порушенням законодавства щодо права на працю та, враховуючи отримане попередження про вивільнення від 13.05.2025, заявлений спосіб забезпечення позову покликаний зберегти його існуюче становище та убезпечити від незаконного звільнення з державної служби, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони пов`язані з обставинами звільнення та переведення на іншу посаду, які мають самостійне правове регулювання і не є безпосереднім предметом спору у цій справі. Зокрема, питання непризначення на посаду за результатами спеціальної перевірки та питання можливого звільнення у зв`язку з ліквідацією посади і відмовою у переведенні ґрунтуються на різних юридичних підставах, мають різну правову природу та спричиняють відмінні правові наслідки.
Щодо доводів заявника про те, що звільнення його з посади призведе до втрати можливості реалізовувати кар`єру державної служби, яка має безповоротний характер, то колегія суддів зазначає, що сама по собі загроза звільнення не унеможливлює виконання рішення суду, оскільки у разі встановлення порушення прав вони можуть бути ефективно відновлені шляхом поновлення на посаді та стягнення відповідних виплат.
За таких обставин, заявлений спосіб забезпечення позову не відповідає критеріям співмірності, обґрунтованості та необхідності і не може бути застосований судом.
Також, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що безумовно, рішення, дії або бездіяльність суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів правовідносин. Це може завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно.
Однак, відповідно до статті 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 826/14951/18 від 10.04.2019 у справі № 826/16509/18, від 26.12.2019 у справі № 640/13245/19 та від 29.01.2020 у справі № 280/4367/19.
Таким чином, дослідивши встановлені обставини, проаналізувавши вищенаведені правові норми та всі доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для вжиття адміністративним судом заходів забезпечення позову відповідно до положень ст. 150 КАС України.
Також, надаючи оцінку всім доводам учасників справи, колегія суддів враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Апелянт не надав до суду належні докази, що підтверджують факт незаконності рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 22.08.2025 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлений 06.04.2026.