Дата документу 22.04.2026 Справа № 337/5661/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №337/5661/25 Головуючий у 1-й інстанції: Сидорова М.В. 
 
Провадження № 22-ц/807/875/26 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
22 квітня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:  	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В., Кухаря С.В.,   	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання, - 

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання.

Позовні вимоги мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували в зареєстровану шлюбі з 17 грудня 1999 року, який було розірвано рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2020 року у справі №337/3808/20. 

Під час перебування у шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька  ОСОБА_3 , яка після припинення шлюбних відносин сторін залишилась проживати разом з матір`ю – позивачкою ОСОБА_1 , та повністю перебуває на її утриманні. 

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2020 року у справі №337/4054/20 з ОСОБА_2 на користь позивачки були стягнуті аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29 вересня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2025 року у справі №337/692/25 з ОСОБА_2 на користь позивачки стягнуто неустойку (пеню) за несплату аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 за період з 29 вересня 2020 року по 01 лютого 2025 року в розмірі 181 137,74 грн. 
Після повномасштабного вторгнення рф в Україну позивачка з дочкою тимчасово перебувають за кордоном у місті Кахерданіель Ірландія. 

ІНФОРМАЦІЯ_2 дочка ОСОБА_4 досягла повноліття та з 01 жовтня 2025 року є студенткою денної форми навчання Люблінського університету природничих наук в Республіці Польща. Відповідно до довідки Люблінського університету природничих наук від 09 жовтня 2025 року, ОСОБА_3 з 01 жовтня 2025 року по 28 лютого 2029 року є студенткою денної форми навчання у вказаному університеті, факультет зоотехніки та біоекономіки, за спеціальністю гіпологія та верхова їзда. Також вона несе витрати на квитки на літаки і автобуси до м. Люблін та з м. Любліна на її ім`я та ім`я дочки, та бронювання і оплату костелу та гуртожитку у м. Любліні. Дочка власного доходу не має, здобуває освіту на контрактній формі навчання, у зв`язку з навчанням потребує матеріальної допомоги (на оплату навчання, проїзд, харчування, купівлю одягу, ліків тощо) від батька, який працездатного мобілізаційного віку та може надавати матеріальну допомогу у розмірі, визначено у позовній заяві.

На підставі вищевикладеного просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої дочки, що продовжує навчання – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, до досягнення нею двадцяти трьох років. Судові витрати покласти на відповідача. 

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2026 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2026 року та ухвалити нове, яки позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не врахував, що Позивачем було надано докази того, що дитина досягла повноліття, що спільна з відповідачем дочка є студенткою Люблінського університету природничих наук в Республіці Польща надавши довідки та документи з університету, квитки на літаки та автобуси до університету, оплату гуртожитку та інше, які судом не були враховані. На час подання позову та його розгляду позивачка тимчасово перебувала за межами України, тому не могла фізично надати оригінали документів з університету для перекладу з польської мови на українську та нотаріального його засвідчення на території України. Дипломатичні консульські установи не здійснюють такі засвідчення, вони можуть засвідчити лише підпис позивачки на документах, а засвідчити підпис перекладача не мають повноважень. На теперішній час нею отриманий відповідний переклад з польської мови на українську мову документів з університету, у тому числі довідки про навчання дочки та банківських виписок про оплату гуртожитку який нотаріально засвідчений, який просить врахувати як докази які підлягають дослідженню та оцінці при розгляді апеляційної скарги.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому колегія суддів зауважує, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу було направлено на адресу місця реєстрації відповідача, а саме: АДРЕСА_1 , та до апеляційного суду повернулося поштове повідомлення про вручення поштового відправлення 23.03.2026 року ОСОБА_2 (а.с.249).

Відповідно до пунктів 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Частину шосту статті 19 доповнено пунктом 3 згідно із Законом № 460-1X від 15 січня 2020: в редакції Закону № 3831-1X від 19 червня 2024 року відповідно до якої малозначними справами є: справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства ( материнства)

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2026 року це 99 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2026 рік» з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3328,00 грн (3328,00 грн Х 30 = 99 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Встановлено, що предметом позову в цій справі є стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та враховуючи зміни в п. 3 ч. 6 статті 19 ЦПК України в редакції Закону № 3831-1X від 19.06.2024, що дана справа відноситься до малозначних справ, тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 та 3 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка в порушення вимог ст.ст.12,13,81 ЦПК України не довела суду належними та допустимими доказами обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а саме те, що дочка сторін, після досягнення повноліття продовжила навчання, зокрема у Люблінському університеті природничих наук в Республіці Польща, та у зв`язку з навчанням потребує матеріальної допомоги від батька. 
З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується, оскільки вони не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 17 грудня 1999 року видане відділом реєстрації актів громадянського стану Хортицького району м. Запоріжжя, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 17 грудня 1999 року уклали шлюб, актовий запис №780 (а.с.8).

Відповідно до рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2020 року у справі №337/3808/20 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. Дане рішення набрало законної сили 07 листопада 2020 року (а.с.29-30). 
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 06 вересня 2007 року, виданого Хортицьким відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 , батьками якої записані, батьком – ОСОБА_2 , мати – ОСОБА_1 , актовий запис про народження №758 (а.с.9). 
Після припинення шлюбних відносин сторін донька ОСОБА_3 залишилась проживати разом матір`ю - ОСОБА_1 , що не заперечується сторонами.
Відповідно до рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2020 року у справі №337/4054/20 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуті аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29 вересня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Дане рішення набрало законної сили 27 листопада 2020 року, яке в зальному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень. 
Відповідно до рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2025 року у справі №337/692/25 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто неустойку (пеню) за несплату аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 за період з 29 вересня 2020 року по 01 лютого 2025 року в розмірі 181 137, 74 грн. Дане рішення набрало законної сили 05 липня 2025 року (а.с.10-12).
Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 24 жовтня 2025 року, ОСОБА_3 за період з січня 2025 по серпень 2025 (включно) доходів не мала (а.с.48-49).

Між сторонами виник спір про стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання. 
Згідно зі ст. 48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу України (у редакції Закону України від 17 травня 2016 року № 1370-VIII, далі - СК України), яка зокрема передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина.

Згідно зі статтею 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Частиною першою статті 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів осягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Тобто наявність у батька можливості надавати матеріальну допомогу дитині, що продовжує навчання у сукупності з іншими обставинами є вирішальною підставою для стягнення з батька аліментів на утримання дитини, що продовжує навчання після досягнення вісімнадцятирічного віку.

У частині третій статті 199 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.

Таким чином, з указаного вбачається, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.

Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язанні обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

При цьому, подаючи до суду позовну заяву, особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дочку, сина, що продовжують навчання.

Відповідно до ч. 2 ст. 199 СК України право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

За нормами ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Так, суд вважає встановленим та доведеним, що сторони, які проживають окремо, мають дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка ІНФОРМАЦІЯ_5 досягла повноліття, у період з січня 2025 по серпень 2025 (включно) власних доходів не мала.

Звертаючись до суду першої інстанції із вимогами про стягнення з відповідача аліментів на доньку, яка продовжує навчання, у розмірі його доходу (заробітку), позивач посилалася на те, що донька ОСОБА_3 є студенткою денної форми навчання Люблінського університету природничих наук в Республіці Польща. Відповідно до довідки Люблінського університету природничих наук від 09.10.2025, ОСОБА_3 з 01.10.2025 по 28.02.2029 є студенткою денної форми навчання у вказаному університеті, факультет зоотехніки та біоекономіки, за спеціальністю гіпологія та верхова їзда. Також вона несе витрати на квитки на літаки і автобуси до м. Люблін та з м. Любліна на її ім`я та ім`я дочки, та бронювання і оплату костелу та гуртожитку у м. Любліні. Дочка власного доходу не має, здобуває освіту на контрактній формі навчання, у зв`язку з навчанням потребує матеріальної допомоги (на оплату навчання, проїзд, харчування, купівлю одягу, ліків тощо) від батька, який працездатного мобілізаційного віку та може надавати матеріальну допомогу у розмірі, визначено у позовній заяві.

Як вбачається із заяви відповідача від 17.12.2025 року направлену до суду першої інстанції засобами поштового зв`язку та надійшла до суду (вх.№23851 від 19.12.2025), ОСОБА_2 просив прийняти рішення на розсуд суду, одночасно зазначив, що проти позову не заперечує, оскільки його донька ОСОБА_3 дійсно з 01.10.205 по 28.02.2029 є студенткою денної форми навчання в Люблінському університеті природничих наук (Uniwersytetu Przyrodniczego w Lublinie), факультет зоотехніки в Республіці Польща (а.с.98). 

Згідно з положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. 

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з тим, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову вважав, що позивачка в порушення вимог ст.12, 13, 81 ЦПК України не довела суду належними та допустимими доказами обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а саме те, що дочка сторін, після досягнення повноліття, продовжила навчання, зокрема у Люблінському університеті природничих наук в Республіці Польща, та у зв`язку з навчанням потребує матеріальної допомоги від батька.

Суд першої інстанції зауважив, що позивачка ОСОБА_1 на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема на підтвердження обставин продовження повнолітньою дочкою навчання у Люблінському університеті природничих наук у Республіці Польща та існування потреби у матеріальній допомозі, до позовної заяви додала документи, складені іноземною мовою, зазначені у додатках як: «посилка», «літак», «довідка з НЗ», «довідка з університету», «документ з університету», «вартість навчання», «оплата гуртожитку». 

Разом із тим, відсутність належним чином засвідченого перекладу українською мовою вказаних документів, унеможливлює встановлення судом їх змісту, а відтак - їх дослідження та оцінку як письмових доказів. 

На необхідність подання суду документів, складених іноземною мовою, разом із перекладом їх українською мовою, суд звертав увагу в ухвалі про залишення позову без руху від 30.10.2025 та в ухвалі про відкриття провадження від 11.11.2025, однак такі зауваження станом на час розгляду справи залишені позивачкою без уваги (а.с.70). Інших доказів на підтвердження цих обставин матеріали справи не містять.

Водночас, під час перегляду справи в апеляційному порядку, ОСОБА_1 надала апеляційну скаргу до якої додала документи з нотаріально посвідченим перекладом, а саме: 
- довідку природничого університету у Любліні від 09 лютого 2026 року, відповідно до якої ОСОБА_5 , №студентського квитка: НОМЕР_3 дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_4 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 є студенткою І курсу, 1 семестру стаціонарного навчання першого ступеня Природничого університету в Любліні, Факультету наук про тварин та біоекономіки за напрямком: гіпологія та вершництво в академічному році, 2025/2026 навчання триває 3,5 роки, дата початку навчання: 01.10.2025, передбачуваний термін закінчення навчання: 28.02.2029;

- розпорядження №36 Ректора Природничого університету в Любліні від 21 березня 2025 року щодо розміру плати за надані освітні послуги в Природничому університеті в Любліні для циклів навчання першого і другого ступеня та єдиних магістерських студій, що починаються в академічному році 2025/2026;

- довідка Природничого університету у Любліні про зарахування іноземця на стаціонарне навчання від 30.07.2025, відповідно до якої ОСОБА_5 зарахована на період з 01.10.2025 до 28.02.2029 на стаціонарне навчання першого ступеня гіпологія та вершинство на платній основі;

- рішення ректора Природничого університету у Любліні №WNOZWIB/HJ/s/62896/2025 від 30.07.2025, відповідно до якого плата за семестр становить 3000 злотих і вноситься двома внесками. 

Як зазначає позивач, переклад наданих до суду документів не було останньою надано до суду першої інстанції, оскільки на час подання позову та його розгляду вона перебувала за межами України, тому не могла фізично надати оригінал документів з університету для перекладу з польської мови на українську та нотаріального його засвідчення на території України. Дипломатичні консульські установи не здійснюють такі засвідчення, вони можуть засвідчили ти лише її підпис на документах, а засвідчити підпис перекладача не мають повноважень. 

На теперішній час нею отриманий відповідний переклад з польської мови на українську мову з університету, у тому числі довідки про навчання дочки та банківських виписок про оплату гуртожитку який нотаріально засвідчений, який просить врахувати як докази які підлягають дослідженню та оцінки при розгляді апеляційної скарги. 

Надаючи оцінку наданим позивачем доказів на стадії апеляційного перегляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено ЦПК України. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього (відповідно до частини другої статті 95 ЦПК України).

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (частини перша та друга статті 229 ЦПК України).

Речові, письмові та електронні докази оглядаються у судовому засіданні, за винятком випадків, передбачених ЦПК України, і пред`являються учасникам справи за їх клопотанням, а в разі необхідності - також свідкам, експертам, спеціалістам (відповідно до частини третьої статті 229 ЦПК України).

Принцип змагальності сторін, закріплений ст. 12 ЦПК України, означає, що сторони мають рівні можливості вносити свої докази, брати участь у розгляді справи особисто або через представника, і самостійно доводити факти, що підтверджують їхні вимоги чи заперечення.

Тягар доказування покладається саме на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 14 серпня 2018 року у справі N 905/2382/17, від 02 жовтня 2018 року у справі N 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі N 917/1307/18.

Відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи наведене, з урахуванням того, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі наведено обґрунтовані причини, що об`єктивно перешкодили їй надати ці докази до суду першої інстанції, апеляційний суд надані останньою на стадії апеляційного перегляду справи вище зазначені докази приймає до уваги.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що донька сторін ОСОБА_3 , досягла повноліття, є студентом денної форми навчання Люблінського університету природничих наук природничих наук (Uniwersytetu Przyrodniczego w Lublinie) в Республіці Польща. Відповідно довідки Люблінського університету природничих наук (Uniwersytetu Przyrodniczego w Lublinie) від 09.10.2025 року яка додана до позову та від 09 лютого 2026 року, яка додана до апеляційної скарги, ОСОБА_3 ( ОСОБА_6 ) ІНФОРМАЦІЯ_4 з 01.10.2025 року по 28.02.2029 року є студенткою денної форми навчання в Люблінському університеті природничих наук (Uniwersytetu Przyrodniczego w Lublinie), факультет зоотехніки та біоекономіки (Wydzialu Nauk o Zwierzetach I Biogospodarki), за спеціальністю гіпологія та верхова їзда (na kierunku hipologia i jezdziectwo.
Крім того, позивачкою до позову мною додано квитки на літаки та автобуси до міста Люблін та з міста Люблін на ім`я позивачки та ім`я дочки ОСОБА_3 . Також додано оплату та бронювання хостелу та гуртожитку в місті Люблін. Також до апеляційної скарги додана виписка з банку про оплату гуртожитку по лютий 2026 року, що підтверджує її продовження навчання на теперішній час та несення позивачем витрат на дитину. Отже, потребує матеріальної допомоги на оплату витрати на навчання, а саме оплата за навчання, кошти на одяг, харчування, підручники, канцелярські товари, за проїзд тощо, також оплату бронювання костелу та гуртожитку в м. Любліні.
Вказані витрати несе лише позивачка, хоча відповідач є працездатною особою, може і зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчатися.
Матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач не може працювати за станом здоров`я або має якісь інші протипоказання до роботи.
Докази неспроможності відповідача надавати дочці таку допомоги суду надані не були, хоча доведення обставини неможливості надавати допомогу повнолітній дитині, яка навчається, покладається в силу вимог ст. 81 ЦПК України та принципу змагальності цивільного процесу саме на відповідача.
При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідач ОСОБА_2 надіслав на адресу суду першої інстанцію заяву за реєстраційним номером 23851 від 19 грудня 2025 року про розгляд справи без його участі, одночасно зазначивши, що проти позову він не заперечує, оскільки його донька ОСОБА_3 дійсно з 01.10.2025 року по 28 лютого 2029 року є студенткою денної форми навчання в Люблінському університеті природничих наук (Uniwersytetu Przyrodniczego w Lublinie), факультет зоотехніки та біоекономіки в Республіці Польша та потребує матеріальної допомоги ( а.с. 98).
Тобто, відповідач ОСОБА_2 фактично визнав позовні вимоги позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності учасниками справи або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заяві по суті справи, пояснення учасників справи, їхніх представників.
Проте, відмовляючи у задоволенні позову за відсутності перекладу наданих позивачем до позовної заяви доказів, суд першої інстанції взагалі не надав ніякої оцінки заяві ОСОБА_2 , який підтвердив, що його донька з 01.10.2025 року по 28 лютого 2029 року є студенткою денної форми навчання в Люблінському університеті природничих наук, факультет зоотехніки та біоекономіки в Республіці Польща, та не заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, тобто фактично визнав, що він може надавати аліменти на утримання доньки, яка продовжує навчання у визначеному позивачем розмірі (а.с. 98).
Розглядаючи спір, колегія суддів врахувавши рівність прав та обов`язків батьків по утриманню повнолітньої дитини, що продовжує навчання, наявність можливості надавати матеріальну допомогу, визнання батьком можливості сплачувати аліменти у розмірі частки приходить до висновку щодо стягнення на користь ОСОБА_1 на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що продовжує навчання, аліменти в розмірі 1/4 частки доходів відповідача.

З огляду на те, що апеляційна скарга містить обставин, які спростовують висновки суду і свідчать про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, можуть бути підставою для скасування судового рішення в оскаржуваній частині.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява N 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява N 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на те, що судове рішення в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.
Стосовно розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до підпунктів "б" "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції в резолютивній частині судового рішення повинен зазначити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільненні позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.
Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з скасуванням рішення суду та ухваленням нового про задоволення позовних вимог, колегія суддів здійснює перерозподіл судових витрат.
Оскільки скаржник звільнена від сплати судового збору відповідно до закону, з відповідача в дохід держави належить стягнути пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судовий збір в сумі 2422,40 грн, який складається з: судового збору за подання позовної заяви в розмірі 968,96 грн (1211,20*0,8), судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1453,44 грн (968,96*150%).
Керуючись ст. ст.367, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити. 
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2026 року – скасувати. 
Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання – задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_4 , на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_5 , аліменти на утримання повнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка продовжує навчання, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, починаючи з 26 жовтня 2025 року та до закінчення навчання, але не довше як до досягнення позивачкою 23-х річного віку.
Стягнути з  ОСОБА_2  в дохід держави судовий збір за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанцій в сумі 2422 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 22 квітня 2026 року.

Головуючий, суддя 	Суддя 	Суддя	
Подліянова Г.С. 	Кочеткова І.В. 	Кухар С.В.