07.04.26
22-ц/812/849/26

Провадження №22-ц/812/849/26
П О С Т А Н О В А 
Іменем України
07 квітня 2026 року        м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Повертайленко Ю.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників цивільну справу №488/5469/25 за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , яка підписана її представником - адвокатом Скибою Євгеном Анатолійовичем, на ухвалу, яку постановив Корабельний районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Селіщевої Лариси Іванівни у приміщенні цього суду 02 березня 2026 року, дата складання повного судового рішення не зазначена, за заявою ОСОБА_1 про визнання судового наказу, виданого за заявою ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, таким, що не підлягає виконанню,

у с т а н о в и в :

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.
Заява мотивована тим, що наказом Корабельного районного суду міста Миколаєва від 16 грудня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти (аліменти) на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів її заробітку (доходу), але не більше десяти прожитковим мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11 грудня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. 
Заявниця зазначила, що їх з ОСОБА_2 син ОСОБА_3 фактично проживає з батьком (стягувачем за судовим наказом) без її згоди, і вона неодноразово зверталася до органів Національної поліції з приводу вчинення ним домашнього насилля відносно неї. Крім цього у провадженні Корабельного районного суду міста Миколаєва перебуває на розгляді цивільна справа №489/5619/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення порядку та способу участі у вихованні дитини та визначення місця проживання дитини з матір`ю. На думку заявника, без вирішення спору про визначення місця проживання малолітньої дитини винесення судового наказу про стягнення з неї аліментів на утримання дитини, є безпідставним та передчасним.
Посилаючись на викладене, заявниці просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню судовий наказ, виданий 16 грудня 2025 року Корабельним районним судом міста Миколаєва у справі №488/5469/25 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/4 частини її заробітку/доходу на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 .
Ухвалою Корабельного районного суду міста Миколаєва від 02 березня 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалу суд умотивовував тим, що зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що дитина фактично проживає разом із батьком - ОСОБА_2 , і цих обставин заявник не оспорювала. Суд зазначив, що наявність у провадженні Корабельного районного суду міста Миколаєва справи №489/5619/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення порядку та способу участі у вихованні дитини та визначення місця проживання дитини, то на думку суду, до набрання законної сили рішення у даній справі щодо визначення місця проживання дитини не є підставою для зміни аліментного обов`язку щодо утримання дитини. При цьому заявником не надано доказів, які б свідчили про наявність підстав для припинення її обов`язку щодо сплати аліментів на утримання дитини чи наявності інших підстав, визначених статтею 432 ЦПК України, для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвоката Скиби Є.А. просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, яким визнати виконавчий документ - судовий наказ від 16 грудня 2025 р., виданий Корабельним районним судом м. Миколаєва таким, що не підлягає виконанню.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не навів мотивів, з яких він дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню. Так, відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_1 , суд посилався на те, що оскільки дитина наразі проживає з батьком, то батько має повне право на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів. Водночас, суд повністю проігнорував доводи та докази заявниці про те, що вона була змушена покинути спільне місце мешкання з дитиною внаслідок систематичного вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 по відношенню до неї. Цей факт підтверджується листом Управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП в Миколаївській області №206850/2025 від 26 листопада 2025 року. Суд також проігнорував доводи заявниці про те, що після того як вона з дитиною покинула місце проживання колишнього чоловіка, вона не перешкоджала батькові бачитись з дитиною та спокійно віддавала дитину йому на прогулянки, але в листопаді 2024 року ОСОБА_2 , взявши дитину на прогулянку, дитину матері вже не повернув. З того часу батько утримує дитину за місцем свого проживання та не дає можливості матері спілкуватися та бачитися з сином. На думку представника заявниці, що суд першої інстанції проігнорував доводи ОСОБА_1 про те, що між сторонами у справі наявний спір щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків, який розглядається в суді, тому вважає, що судовий наказ про стягнення аліментів з ОСОБА_1 виданий передчасно, оскільки справа про визначення місця проживання дитини ще по суті не розглянута і рішення по ній судом ще не прийнято. Адвокат зауважує, що сам по собі факт проживання дитини з батьком всупереч волі матері, яка не має змоги навіть побачити дитину внаслідок протиправних дій батька, не свідчить про виникнення у ОСОБА_2 безспірного права на стягнення аліментів з ОСОБА_1 .
Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки до суду не повідомили, про час та місце розгляду справи судом апеляційної інстанції учасники справи були повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку, від представника ОСОБА_1 адвоката Скиби Є.А. через систему «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 та її представника. 
В силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України справу розглянуто за їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.
Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, у грудні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 від її заробітку (доходу), але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
Наказом Корабельного районного суду міста Миколаєва від 16 грудня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів її заробітку (доходу), але не більше десяти прожитковим мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11 грудня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
У пункті 9 частини 3 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка підлягає застосуванню згідно з частиною 4 статті 10 ЦПК України.
Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Згідно із пунктом 1-1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» судові накази є виконавчими документами.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Вирішення процесуальних питань, пов`язаних із судовим контролем за виконанням судових рішень, передбачено розділом VI ЦПК України, відповідно до статті 432 якого суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.
Звертаючись із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 посилалась на те, що між нею та ОСОБА_2 існує спір щодо визначення місця проживання їхнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який всупереч волі заявниця проживає з батьком. Тому заявниця вважає, що до вирішення спору про місце проживання дитини судом ухвалення наказу про стягнення з неї аліментів на дитину є безпідставним та передчасним.
Суд першої інстанції не погодився із ОСОБА_1 і колегія суддів вважає такий висновок правильним з таких міркувань.
Підстави для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню зазначені у частині 2 статті 432 ЦПК України, відповідно до якої суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо: а) його було видано помилково; б) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою; в) з інших причин.
Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Законодавець не дав чіткого визначення «інших причин» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у частині другій статті 432 ЦПК України, на яку посилалась заявник у даній справі.
При цьому словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.
Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
Такі висновки викладені Верховним Судом у постанові від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц.
Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа. Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц (провадження № 61-43447св18), від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20 (провадження № 61-10482ав21), від 09 червня 2022 року у справі № 2-118/2001 (провадження № 61-1762ав22), 19 січня 2023 року у справі № 824/2/22 (провадження № 61-9190ав22).
Зі змісту заяви ОСОБА_1 можна зробити висновок, що вона як на підставу визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, посилається на те, що його видано помилково через наявність спору з ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.
Згідно із частиною 1 статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.
Так, в силу положень пункту 4 частини 1 статті 161 ЦПК судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб
Відповідно до частини 2 статті 163 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Згідно із положеннями статті 165 ЦПК України підставами для відмови у видачі судового наказу є: 1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; 2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 2-1) заяву подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його; 3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; 4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; 5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; 6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; 8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; 9) заяву подано з порушенням правил підсудності.
Як убачається з матеріалів справи, судовий наказ про стягнення аліментів із ОСОБА_1 виданий щодо вимоги, яка передбачена пункту 4 частини 1 статті 161 ЦПК на підставі заяви батька дитини ОСОБА_2 , яка за формою та змістом відповідає вимогам статті 163 ЦПК України, тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що відсутні підстави вважати, що судовий наказ у справі № 488/5469/25 виданий помилково.
Посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 без її згоди залишив їхнього сина проживати у себе та про наявність в суді нерозглянутого спору про визначення місця проживання дитини не свідчать про те, що судовий наказ виданий помилково в розумінні положень статті 432 ЦПК України, і тому вказані обставини не є підставою для визнання його таким, що не підлягає виконання.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що процесуальний закон передбачив спеціальний порядок перегляду судового наказу, який виданий відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу у разі наявності обставин, які не були відомі суду при розгляді заяви щодо видачі судового наказу. Так, відповідно до частини 8 статті 170 ЦПК України такий судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.
Крім того частиною 4 статті 273 ЦПК України передбачено, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Тобто процесуальний закон передбачає можливість як перегляду судового наказу про стягнення аліментів на дитину, так і звільнення платника аліментів від такого обов`язку у разі зміни обставин, зокрема щодо місця проживання дитини, на якого стягнуто аліменти.
За такого доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, а тому колегія суддів їх не приймає.
Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення судом першої інстанції норм матеріального права та вимог процесуального закону при розгляді заяви в силу статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування оскаржуваної ухвали суду.
З огляду на результати розгляду справи апеляційним судом відсутні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат, які покладаються в цій справі на боржника ОСОБА_1 . 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана її представником - адвокатом Скибою Євгеном Анатолійовичем, залишити без задоволення, ухвалу Корабельного районного суду міста Миколаєва від 02 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська
__________________________________________________
Повна постанова складена 07 квітня 2026 року