Провадження № 2/359/346/2026
Справа № 359/1717/25

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2026 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді Яковлєвої Л.В.,
при секретарі Бокей А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» про забезпечення автотранспортним засобом, відшкодування каліцтвом шкоди та стягнення моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В :
13 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вказаним позовом, яким просив зобов`язати відповідача : 1) придбати позивачу автомобіль « Toyota Yaris Cross Hybrid» вартістю 1 462 480 грн. через ТОВ «Автосаміт ЛТД», 2) відшкодувати позивачу витрати на реєстрацію, технічне обслуговування та страхування автомобіля; 3) стягнути заподіяну йому моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.
Вимоги обґрунтовано тим, що в у 1968 році у віці шести років йому були завдані тяжкі тілесні ушкодження в трансформаторному пункті №1298, що належить ПАТ «Київенерго», внаслідок чого позивач став непрацездатним інвалідом ІІ групи з дитинства (довічно). Рішенням Залізничного районного народного суду м. Києва від 23 вересня 1969 року винним у заподіянні шкоди неповнолітньому ОСОБА_1 визнано ПАТ «Київенерго», а також за ОСОБА_1 визнано право на відшкодування шкоди, пов`язаної з каліцтвом неповнолітнього, відповідно до правил ст. 462 ЦК УРСР.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 лютого 2003 року та рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 червня 2013 року, постановлених у справі № 2-64/2003, ПАТ «Київенерго» зобов`язано придбати ОСОБА_1 автомобіль «Таврія», через ХРП «Авто Заз-ДЕУ», вартістю 15790, 00 грн., сплативши 20000, 00 грн. як вартість переобладнання автомобіля через станцію техобслуговування для управління з урахуванням відсутності правої руки та лівої ступні ноги; зобов`язано ПАТ «Київенерго» сплачувати щомісячно з моменту придбання автомобіля та реєстрації його в органах Держінспекції, кошти на придбання пального марки А-92, в кількості 120 літрів на рік; зобов`язано ПАТ «Київенерго» придбати для ОСОБА_1 збірний гараж для автомобіля вартістю 5000, 00 грн.
Не зважаючи на те, що вказане судове рішення набрало законної сили та неодноразові звернення ОСОБА_1 з вимогами виконати рішення суду, ПАТ «Київенерго» не виконало судові рішення, у зв`язку з чим в 2016 році ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ПАТ «Київенерго» про стягнення моральної шкоди. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 06 грудня 2016 року було скасовано рішенням суду І інстанції, яким було відмовлено у задоволенні позову, та ухвалено нове рішення про часткове задоволення вимог та стягнуто з відповідача на користь позивача 50 000, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Постановою Верховного Суду України від 12 грудня 2018 року рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.
В жовтні 2024 року позивач звернувся до ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», як правонаступника ПАТ «Київенерго», з вимогою забезпечити його автомобілем, однак відповідач не задовольнив цієї заяви ОСОБА_1 . 
Крім того, він зазначив, що положеннями Порядку забезпечення осіб з інвалідністю транспортними засобами, затвердженого постановою КМУ від 08 вересня 1999 року, підставою для забезпечення осіб з інвалідністю автомобілем є висновок МСЕК про наявність медичних показань для їх одержання, а також посвідчення водія на право керування автомобілем. Цим же Порядком визначено, що фінансування витрат на придбання автомобілів та підготовку їх до експлуатації, здійснюються за рахунок підприємств, установ, організацій, х вини яких заподіяно каліцтво. Автомобіль видається на десятирічний строк без права продажу, дарування, передачі. Після закінчення цього строку можна користуватись автомобілем до отримання нового або повернути його. Особи з інвалідністю (крім тих, кому групу інвалідності встановлено безстроково) проходять повторний огляд МСЕК, після закінчення встановленого строку експлуатації автомобіля. 
Згідно медичного висновку МСЕК №2 м. Києва від 30 травня 2000 року за № 96, встановлена потреба ОСОБА_1 , як особи з інвалідністю, у транспортному засобі, і встановлені наявні медичні показання для його забезпечення автомобілем з можливість. Керування однією рукою та однією ногою. Згідно медичного висновку МСЕК серії МСЕ № 012831 від 14 січня 1994 року ОСОБА_1 визнаний особою з інвалідністю з дитинства 2 групи, безстроково. Позивач має водійське посвідчення категорії «В» серії НОМЕР_1 , яке видане йому 30 травня 2006 року.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 лютого 2003 року щодо обов`язку придбати позивачу обумовленого автомобіля так і не виконано, а тому ОСОБА_1 , на його переконання, не повинен повторно, при заявленні даного позову, проходити комісію МСЕК для підтвердження права на забезпечення особи з інвалідністю автомобілем.
У зв`язку з цим та керуючись положеннями ст. 14 ЦПК України, ст. 22, 23, 1166, 1167, 1195, 1202 ЦК України та Порядком забезпечення осіб з інвалідністю транспортними засобами, затвердженого постановою КМУ від 08 вересня 1999 року, ОСОБА_1 просив позов задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою суду від 0 квітня 2025 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання з викликом і повідомленням. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для їх реалізації.
02 травня 2025 року ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» подано відзив до суду, за змістом якого відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Відповідач зазначив, що позовні вимоги у справі № 2-64/2003 та № 359/1717/25 є ідентичними по суті. Це, на переконання відповідача, свідчить про явне та очевидне зловживання ОСОБА_1 своїми процесуальними правами, оскільки в такий спосіб позивач ставить під сумнів судове рішення, яке набрало законної сили. 
Також зазначив, що на виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 лютого 2003 року судом 12 березня 2008 року було видано три виконавчі листи. Постановою державного виконавця Печерського РУЮ у м. Києві від 19 березня 2008 року було відмовлено в прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчих листів у ВП № 6775377 та ВП № 6774976. Вказані постанови державного виконавця засобами поштового зв`язку 19 березня 2008 року були направлені державним виконавцем Федуну Ю.С. Відомості про повторне їх пред`явлення позивачем до виконання у відповідача відсутні.
Ухвалою суду від 16 травня 2025 року у справі закрито підготовче провадження та призначено її до розгляду по суті з викликом і повідомленням сторін.
02 жовтня 2025 року представник відповідача подав додаткові пояснення по суті спору, у яких зазначив, що Порядок забезпечення осіб з інвалідністю транспортними засобами, затвердженого постановою КМУ від 08 вересня 1999 року, на який ОСОБА_1 посилається у позові, втратив чинність на підставі постанови КМУ № 999 від 19 липня 2006 року. Новим Порядком взагалі не передбачене фінансування витрат на придбання автомобіля для осіб з інвалідністю за рахунок підприємств, з вини яких заподіяно шкоду здоров`ю потерпілого.
Так, відповідно п. 2, 5 даного Порядку фінансування витрат, пов`язаних з отриманням автомобілів та підготовкою їх до експлуатації, здійснюється за рахунок коштів, передбачених на таку мету у державному бюджеті, та інших джерел, не заборонених законодавством. Кошти з інших не заборонених законодавством джерел перераховуються безпосередньо виконавцю відповідно до укладених угод.
На облік беруться і забезпечуються автомобілями особи з інвалідністю, які не мають в особистому користуванні автомобільного транспортного засобу, визначеного абз. 6 статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» (крім причепів, напівпричепів), зокрема придбаного за власні кошти, отриманого через структурний підрозділ з питань соціального захисту населення або за рахунок коштів з інших джерел, не заборонених законодавством, що перебував в експлуатації менш як 10 років (крім випадків, передбачених пунктом 8 цього Порядку).
Разом з тим, у володінні позивача перебуває автомобіль Lexus GX 470, 2007 року випуску, тобто він забезпечений транспортним засобом. 
Крім того, відповідно постанови КМУ № 221 від 01 березня 2006 року «Про забезпечення інвалідів автомобілями вітчизняного виробництва», яка втратила чинність на підставі постанови КМУ № 578 від 25 червня 2012 року, інваліди, які мають право на одержання автомобіля з ручним або звичайним керуванням, забезпечуються автомобілями «Таврія», модифікація яких визначається згідно з висновком медико – соціальної експертної комісії; інвалід, якому виділяється автомобіль «Таврія» з ручним або звичайним керуванням, за бажанням може одержати автомобіль іншої марки, виготовлений підприємством – виконавцем державного замовлення на поставку автомобілів, за умови відповідності його модифікації, визначеної згідно висновку медико – соціальної експертної комісії та сплати різниці у вартості автомобіля «Таврія» та обраного автомобіля.
На заміну постанови КМУ №221 від 01 березня 2006 року іншого нормативного акту КМУ прийнято не було. Відтак, інваліди забезпечуються виключно автомобілями вітчизняного виробництва, яким Toyota Yaris Cross Hybrid однозначно не є.
В судове засідання, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання сторони не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Однак, позивач та представник відповідача подали до суду заяви, якими розгляд справи просили здійснити у їх відсутність. 
Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.
Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи з наявними в ній доказами, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши її у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Судом встановлено, що у 1968 році, у віці 6 років позивачу були завдані тяжкі тілесні ушкодження в трансформаторному пункті №1298, що станом на 1968-1969 рік належав Київській міській електромережі «Київенерго», внаслідок чого він став інвалідом ІІ групи з дитинства довічно і наразі має І групу інвалідності довічно, підгрупа «Б».
Наведене підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 виданого 17 травня 2000 року та посвідченням серії НОМЕР_3 виданого 13 березня 2025 року Управлінням соціального захисту населення, а також визнається, не заперечується сторонами у справі та підтверджується чисельними судовими рішеннями, які набрали законної сили.
Рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 09 липня 2001 року відповідача - Державну акціонерну енергопостачальну компанію «Київенерго» було зобов`язано сплачувати : необхідні платежі на санаторно-курортне лікування не менше одного разу на рік у період з червня по вересень, лікування в медичних закладах та компенсації на придбання ліків, протезування, ортопедичне взуття, побутовий та звичайний догляд довічно.
Крім того, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 лютого 2003 року, постановленого у справі №2-64/2003 за позовом ОСОБА_1 до Державної акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго» про відшкодування шкоди у зв`язку з каліцтвом, крім іншого, зобов`язано відповідача придбати для ОСОБА_1 автомобіль «Таврія» через ЗАТ Автозаз – ДЕУ вартістю 15790, 00 грн., сплативши 20000, 00 грн. – вартість переобладнання автомобіля через станцію техобслуговування для управління з урахуванням відсутності у ОСОБА_1 правої руки і лівої ступні ноги.. Також зобов`язано відповідача сплачувати щомісячно з моменту придбання автомобіля та його реєстрації в органах Держінспекції, кошти на придбання пального марки А-92 в кількості 120 літрів на рік. 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 червня 2003 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 лютого 2003 року скасовано в частині стягнення з Державної акціонерної енергопостачальної компанія «Київенерго» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 12000, 00 грн. та постановлено в цій частині нове рішення наступного змісту: в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної акціонерної енергопостачальної компанія «Київенерго» про стягнення моральної шкоди відмовити; стягнуту з відповідача на користь позивача суму по відшкодуванню шкоди, пов`язаної з втратою працездатності змінено, зменшивши її розмірі з 7757, 00 грн. до 6459, 00 грн.. В решті рішення суду І інстанції залишено без змін.
На виконання даного рішення 12 березня 2008 року Солом`янським районним судом м. Києва було видано три виконавчі листи.
Постановами державного виконавця Печерського РУЮ у м. Києві від 19 березня 2008 року було відмовлено в прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-64/03, виданого 12 березня 2008 року Солом`янським районним судом м. Києва (ВП №6775377, №6774976).
Також встановлено, що постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, винесені державним виконавцем ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві, 19 березня 2008 року були направлені засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 , що підтверджується копіями відповідних супровідних листів.
Дане судове рішення не виконано Державною акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» чи її правонаступниками. Докази протилежного у справі відсутні та наведене визнається і не заперечується сторонами.
В червні 2016 року, у зв`язку з невиконанням заподіювачем шкоди рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 лютого 2003 року, ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про стягнення моральної шкоди (справа № 359/4882/16-ц).
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 06 грудня 2016 року було скасовано рішенням суду І інстанції від 04 жовтня 2016 року, яким було відмовлено у задоволенні позову, та ухвалено нове рішення про часткове задоволення вимог та стягнуто з відповідача на користь позивача 50 000, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Постановою Верховного Суду України від 12 грудня 2018 року рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.
Згідно ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 26 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» від 06 жовтня 2005 року передбачений загальний порядок забезпечення інвалідів засобами реабілітації, у тому числі й автомобілями.
До 06 жовтня 2005 року діяла постанова Кабінету Міністрів України від 08 вересня 1997 за № 999 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями» (із змінами і доповненнями) відповідно п. 25 якої інвалідам, внаслідок каліцтва від джерел підвищеної небезпеки, автомобілі видавались за рішенням суду за рахунок підприємств, установ, організацій, із вини яких заподіяно каліцтво.
19 липня 2006 року Кабінетом Міністрів України, на виконання ст. 26 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», прийнято постанову за № 999 «Про затвердження порядку забезпечення інвалідів автомобілями», якою визначено механізм забезпечення інвалідів легковими автомобілями, органи, на які покладається обов`язок із такого забезпечення, умови, необхідність яких надає право інвалідам на забезпечення автомобілями, а також фінансування таких витрат.
Відповідно п. 2 цього Порядку фінансування витрат, пов`язаних з отриманням автомобілів та підготовкою їх до експлуатації, здійснюється за рахунок коштів, передбачених на таку мету у державному бюджеті, та інших джерел, не заборонених законодавством.
Мінсоцполітики за передбаченою законом про Державний бюджет України на відповідний рік бюджетною програмою для забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями перераховує кошти на рахунок Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю, відкритий органами Казначейства. 
Кошти з інших не заборонених законодавством джерел перераховуються безпосередньо виконавцю відповідно до укладених угод.
Вказаний вище Порядок стосується всіх інвалідів, а в залежності від причини інвалідності - визначаються джерела фінансування витрат. Фінансування витрат, пов`язаних з отриманням автомобілів та підготовкою їх до експлуатації, здійснюється: для осіб, інвалідність яких пов`язана з трудовим каліцтвом, що настало від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання (далі - інваліди унаслідок трудового каліцтва), - за рахунок коштів, передбачених у бюджеті Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі - Фонд соціального страхування); для інших інвалідів - за рахунок коштів, передбачених на цю мету у державному бюджеті, та інших не заборонених законодавством джерел. 
У пункті 3 Порядку «Про затвердження порядку забезпечення інвалідів автомобілями», затвердженого 19 липня 2006 року постановою КМУ за № 999 зазначено, що підставою для забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями є заява, документи, зазначені у пункті 34 цього Порядку, та витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи або висновок обласної, центральної міської у мм. Києві та Севастополі, республіканської в Автономній Республіці Крим медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) про наявність в особи з інвалідністю медичних показань для забезпечення автомобілем і наявність або відсутність протипоказань до керування ним залежно від умов забезпечення автомобілем, зазначених у пунктах 29-31 цього Порядку.
За змістом п. 6 вказаного Порядку особа з інвалідністю, законний представник недієздатної особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю отримує автомобіль на десятирічний строк без права продажу, дарування, передачі (в тому числі за довіреністю) іншій особі. Після закінчення зазначеного строку особа з інвалідністю може користуватися таким автомобілем до отримання нового або повернути його структурному підрозділу з питань соціального захисту населення на умовах згідно з пунктом 14 цього Порядку. 
Датою забезпечення автомобілем вважається день отримання його особою з інвалідністю, законним представником недієздатної особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю на підставі акта приймання-передачі, виданого дилером підприємства - постачальника автомобілів для осіб з інвалідністю.
З висновку МСЕК № 1340 від 30 травня 2000 року вбачається, що ОСОБА_1 придатний до керування лівою рукою та правою ногою. Кермування обмежене районом проживання. Підстава для видачі даного висновку – Акт № 96 огляду у МСЕК по визначенню медичних показань для забезпечення транспортними засобами з ручним керуванням.
Згідно довідки № 96 від 30 травня 2000 року, виданої за наслідком огляду у МСЕК по визначенню медичних показань для забезпечення транспортними засобами з ручним керуванням.
Також встановлено, що ОСОБА_1 має посвідчення водія серії НОМЕР_4 видане 30 травня 2006 року УДАІ ГУ МВС України в м. Києві з відкритою категорією «В».
ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи з дитинства (довічно) і наразі має І групу інвалідності, підгрупа «Б». Наведене підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 виданого 17 травня 2000 року та посвідченням серії НОМЕР_3 виданого 13 березня 2025 року Управлінням соціального захисту населення, а також визнається, не заперечується сторонами у справі та підтверджується чисельними судовими рішеннями, які набрали законної сили.
Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно ч.1 ст. 1195 ЦК України юридична особа, яка завдала шкоду каліцтвом або іншим ушкодження здоров`я фізичній особи, зобов`язання відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової плати від 18 березня 2019 року у справі № 311/2467/16-ц (провадження № 61-30575св18) зроблено висновок по застосуванню ч. 1 ст. 1195 ЦК України та вказано, що «зі змісту цієї норми вбачається, що шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, складається з втраченого заробітку (доходу), додаткових витрат, викликаних необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Тобто будь-які витрати, які стягуються на користь потерпілого на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язані з лікуванням та заходами, спрямованими на відновлення здоров`я. Специфіка шкоди, яка завдана здоров`ю, полягає також і в тому, що вона не може бути відшкодована в натурі та оцінена в грошовому еквіваленті. Саме тому об`єктом відшкодування буде не зазначена шкода, а лише майнові втрати, що зазнала фізична особа, внаслідок завдання цієї шкоди. До таких втрат законодавець відносить: а) заробіток (дохід), втрачений потерпілим внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності; б) додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Однак цей перелік є орієнтовним і у випадку, коли потерпілий має ще й інші втрати, які пов`язані з відповідним ушкодженням здоров`я, то він має право вимагати і їх відшкодування».
Згідно ч. 2 ст. 1202 ЦК України стягнення додаткових витрат, передбачених ч. 1 ст. 1195 цього Кодексу, може бути здійснене наперед у межах строків, встановлених на основі висновку відповідної лікарської експертизи, а також у разі необхідності попередньої оплати послуг і майна (придбання путівки, оплата проїзду, оплата спеціальних транспортних засобів тощо).
Відповідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року за № 6 визначено, якщо у потерпілого у зв`язку з ушкодженням здоров`я є потреба у додаткових витратах на медичну та соціальну допомогу, що підтверджується із зазначенням їх тривалості висновком МСЕК, вони компенсуються Фондом відповідно ч.4 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня1999 року. 
Додаткові витрати потерпілих, на яких дія цього Закону не поширюється, підлягають стягненню з особи, відповідальної за шкоду. При вирішенні таких вимог судам належить виходити з того, що стягнення додаткових витрат потерпілого може бути проведено й на майбутній час у межах строків, зазначених у висновку МСЕК або судово-медичної експертизи. При стягненні сум витрат на протезування, придбання путівки на санаторно-курортне лікування, автомобіля суд повинен зазначити в рішенні, що присуджені суми підлягають перерахуванню відповідній організації, яка має надати ці послуги потерпілому.
З огляду на вказане суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 , внаслідок отриманого тілесного ушкодження в трансформаторному пункті № 1298, тобто джерелом підвищеної небезпеки, власником якого є відповідач, став непрацездатним інвалідом ІІ групи з дитинства (довічно). Рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 23 вересня 1969 року ПАТ «Київенерго» визнано винним у заподіянні шкоди неповнолітньому ОСОБА_1 , а також визнано за потерпілим право на відшкодування та покладено на відповідача обов`язок відшкодувати шкоду на підставі ст. 462 ЦК УРСР. Також рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 09 липня 2001 року відповідача - Державну акціонерну енергопостачальну компанію «Київенерго» було зобов`язано сплачувати ОСОБА_1 необхідні платежі на санаторно-курортне лікування не менше одного разу на рік у період з червня по вересень, лікування в медичних закладах та компенсації на придбання ліків, протезування, ортопедичне взуття, побутовий та звичайний догляд довічно.
З наведеного вбачається, що дане ушкодження, через яке ОСОБА_1 зазнав каліцтва та став інвалідом, не пов`язане з виробничою травмою, виконанням трудових обов`язків чи професійним захворюванням, хворобою з дитинства, тощо, а є набутим через неправомірні винні дії ПАТ «Київенерго», правонаступником якого є ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» та заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки.
У зв`язку з чим, на переконання суду, саме на відповідача, як власника джерела підвищеної небезпеки, яким заподіяно каліцтва ОСОБА_1 , а не на Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю, на виконання норм матеріального права, зазначених у ст. 1187, 1195 та 1202 ЦК України, слід покласти обов`язок по фінансуванню витрат на придбання автомобіля для особи з інвалідністю шляхом перерахування на рахунок постачальника (дилера).
При цьому суд зауважує, що у самому Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою КМУ від 19 липня 2006 року за № 999 вказано, що для фінансування витрат, пов`язаних з отриманням автомобілів та підготовкою їх до експлуатації залучаються також кошти з інших не заборонених законодавством джерел, які перераховуються безпосередньо виконавцю. 
Наведені висновки суду узгоджуються з правовою позицією, вказаною у постанові Верховного Суду України від 26 червня 2019 року у справі за № 641/11102/14, яка, в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, є обов`язковою при застосуванні судами у подібних справах.
З огляду на це, твердження відповідача про те, що Порядком забезпечення інвалідів автомобілями, який затверджено постановою КМУ від 19 липня 2006 року за № 999, не передбачено покладення обов`язку з оплати вартості автомобіля інвалідам внаслідок каліцтва від джерел підвищеної небезпеки, на винного володільця такого джерела підвищеної небезпеки, суд оцінює критично.
Відповідно постанови КМУ за № 221 від 01 березня 2006 року «Про забезпечення інвалідів автомобілями вітчизняного виробництва», яка втратила чинність на підставі постанови КМУ № 578 від 25 червня 2012 року, інваліди, які мають право на одержання автомобіля з ручним або звичайним керуванням, забезпечуються автомобілями «Таврія», модифікація яких визначається згідно з висновком медико – соціальної експертної комісії; інвалід, якому виділяється автомобіль «Таврія» з ручним або звичайним керуванням, за бажанням може одержати автомобіль іншої марки, виготовлений підприємством – виконавцем державного замовлення на поставку автомобілів, за умови відповідності його модифікації, визначеної згідно висновку медико – соціальної експертної комісії та сплати різниці у вартості автомобіля «Таврія» та обраного автомобіля.
На заміну постанови КМУ за №221 від 01 березня 2006 року іншого нормативного акту на врегулювання даного питання КМУ не прийнято. В свою чергу, в силу загальновідомого факту щодо введення на території України воєнного стану через вторгнення рф, вітчизняне виробництво автомобілів припинене. Дана обставина визнається і не заперечується сторонами у справі.
В жовтні 2024 року позивач звернувся до ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» з заявою про добровільне придбання відповідачем для потреб позивача, як інваліда, автомобіля Toyota Yaris Cross Hybrid вартістю 1 433 520, 00 грн. 
Докази направлення позивачем та отримання відповідачем даної вимоги ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні. 
Згідно рахунку – фактури № 0000000355 виданого ОСОБА_1 10 лютого 2025 року ТОВ «Автосаміт Укравто» вартість автомобіля Toyota Yaris Cross Hybrid (1 218 733, 33 грн.) разом з ПДВ (243 746, 60 грн.) становить 1 462 480, 00 грн. 
Суд звертає увагу, що у наданому розрахунку не вказано вид комплектації автомобіля Toyota Yaris Cross Hybrid, а саме : live, Active, Lounge чи Adventure, вартість яких є відмінною, а позивачем не конкретизовано позовні вимоги в частині комплектації моделі автомобіля, який ОСОБА_1 просить суд зобов`язати придбати для його потреб відповідача.
В свою чергу і суд позбавлений можливості встановити вид комплектації обраного позивачем автомобіля станом на лютий 2025 року, оскільки станом на день ухвалення судового рішення на офіційному сайті ТОВ «Автосаміт Укравто» відображаються актуальні ціни (без ПДВ) станом на квітень 2026 року, а саме : автомобіль Yaris Cross Hybrid комплектація live – вартість 1 154 790, 00 грн., автомобіль Yaris Cross Hybrid комплектація Active – вартість 1 243 620, 00 грн., автомобіль Yaris Cross Hybrid комплектація Lounge – вартість 1 345 140, 00 грн., автомобіль Yaris Cross Hybrid комплектація Adventure – вартість 1 484 730, 00 грн.
Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. 
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). 
При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. (подібні висновки наведено у постановах Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18).
Згідно ч. 2, 4 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
За змістом п. 2 ч. 2 та ч. 3 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження . До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Однак, позивач чи його представник не скористались наведеними правами та не подали до суду заяв про збільшення, зменшення позовних вимог чи про зміну предмету позову.
З огляду на вказане суд зазначає, що постановлення судового рішення із покладенням на ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» обов`язку по фінансуванню витрат на придбання автомобіля для особи з інвалідністю шляхом перерахування на рахунок постачальника (дилера) без конкретизації даних про комплектацію обраної моделі транспортного засобу, унеможливить виконання судового рішення та призведе до нових судових спорів і відсутності реального захисту прав позивача.
У зв`язку з цим, суд приходить висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову не через відсутність права, а через неконкретизованість позовних вимог ОСОБА_1 .
Інші позовні вимоги є похідними, а тому також не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст. 4, 10 - 13, 76 - 82, 133, 141, 223, 258-259, 263-265, 268, 353, 354 ЦПК України, суд -
В И Р І Ш И В:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» про забезпечення автотранспортним засобом, відшкодування каліцтвом шкоди та стягнення моральної шкоди - відмовити.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду виготовлено 10 квітня 2026 року.
Суддя Л.В. Яковлєва