Окнянський районний суд Одеської області
Справа № 506/1044/25
Провадження № 2/506/93/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2026 року селище Окни
Окнянський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Бурдинюк О.С.,
секретаря Тинкован Г.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ТОВАРИВСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МРІЯ» про визнання заповіту недійсним, -
Встановив:
25.11.2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області, третя особа яка не заявляє самостійних вимог - ТОВ «МРІЯ» про визнання заповіту недійсним, складений 20.11.2020 року від імені ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач обґрунтувала свої вимоги тим, що вона є спадкоємицею усього майна після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , її підопічний ОСОБА_4 склав заповіт, яким все майно, яке належатиме йому на момент смерті, в тому числі 3 земельні паї, загальною площею 6,59 га, заповів позивачці. ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавець помер. У встановлений законом строк позивачка звернулась з заявою до Ананьївської державної нотаріальної контори та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Від нотаріуса дізналась про існування заповіту від 20.11.2020 року на ім`я ОСОБА_2 , на земельну ділянку площею 2,6485 га, який, у встановлений законом строк, заяву про прийняття спадщини до нотаріуса не подавав. При житті від ОСОБА_4 вона знала про те, що він намагався продати одну із своїх земельних ділянок, так як йому потрібні були гроші на операцію на очах. Вказані земельні ділянки були передані в оренду ТОВ «Мрія» 23.10.2017 р. Позивач вважає, що померлий при житті намагався укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 2,6485 га, про заповіт на ім`я ОСОБА_2 , мова не йшла. На її думку, ОСОБА_2 , скориставшись своїм службовим становищем та похилим віком померлого ОСОБА_4 , а також його вадами зору, який на 2020р. вже майже нічого не бачив, практично не пересувався, ввів його в оману та надав на підпис заповіт на своє ім`я. При цьому гроші за придбання земельної ділянки, якою він користувався декілька років, він ОСОБА_4 не передавав, податок за землю не сплачував. Стан здоров`я померлого ОСОБА_4 підтверджуються випискою з медичної карти амбулаторного хворого від 11.11.2025р., згідно якої ОСОБА_4 1956р.н. перебував на проживанні в стаціонарному відділенні тимчасового проживання. Оглядався неодноразово лікарем за вимогою адміністрації. Страждав на захворювання серцево-судинної системи, аритмія, артрози суглобів, сліпота очей, неодноразові гострі вірусні захворювання. У зв`язку з вищевикладеним позивачка була змушена звернутися з даним позовом до суду.
02.12.2025 року до суду надійшла відповідь щодо реєстрації місця проживання відповідача.
Ухвалою суду від 02.12.2025 року відкрито провадження у справі та витребувано додаткові докази.
26.12.2025 року з Ананьївської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи № 223/2024 та інформаційна довідка.
26.01.2026 року від представника відповідача адвоката Чирки О.О. в системі «Електронний суд» надійшли письмові пояснення.
Так, згідно з яким сторона відповідача позов не визнає в повному обсязі та вважає, що позивач обрала неналежний, неефективний та неправомірний спосіб захисту її начебто порушених прав, з огляду на наступне. Так, як ст.4 ЦПК України та ст.15 ЦК України та відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду право на позов в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес або порушені, або невизнані, або оспорюються. Інакше кажучи, у разі, коли жодне право особи, яка звернулася із позовом не порушене і не оспорюється, то правових підстав для задоволення такого позову немає. Так, на думку сторони відповідача, у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 порушує право позивача на спадкування, a відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Весь позов зводиться з незгодою позивача зі складеним на ім`я ОСОБА_2 заповітом, а отже звернення до суду є фактично безпідставним. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер спадкодавець, ОСОБА_4 . На день його смерті відкрилася спадщина у вигляді земельних ділянок, які успадкувала ОСОБА_1 відповідно до заповіту від 31.03.2017р. та ОСОБА_5 відповідно до заповіту від 20.11.2020 р. Відповідно до оскаржуваного в даній справі заповіту від 20.11.2020 року посвідченого в.о. старости Новосамарського старостинського округу Окнянської селищної ради Одеської області Тавровською Т.І., ОСОБА_4 заповідав земельну ділянку площею 2,6485 га на території Подільського району Новосамарської сільської ради, кадастровий номер 5123183000:01:001:0193 ОСОБА_2 . Вказану спадщину ОСОБА_2 прийняв за заповітом, та звернувся до державного нотаріуса з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину, але відповідно до листа №1400/02-14 від 30.10.2024 року отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як пропустив 6-місячний термін для звернення із заявою про прийняття спадщини. 31.01.2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та вказаний позов задоволено рішенням Окнянського районного суду від 15.07.2025 року та наразі справа перебуває в Одеському апеляційному суді на розгляді. У Заповіті від 20.11.2020 року, яким ОСОБА_4 заповідав ОСОБА_2 земельну ділянку кадастровий номер 5123183000:01:001:0193, що посвідчений в.о. старости Новосамарського старостинського округу Окнянської селищної ради Одеської області Тавровською Т.І. скасував частково заповіт ОСОБА_4 від 31.03.2017р., яким все майно, яке належатиме йому на момент його смерті він заповів ОСОБА_6 , у частині земельної ділянки кадастровий номер 5123183000:01:001:0193, даний заповіт не визнаний недійсним судом через дефект волі заповідача або вчинений під впливом насильством, та із вказаних підстав позивачка не просить визнати його недійсним, а тому права ОСОБА_1 в даній справі не порушуються взагалі, адже ОСОБА_1 не має та не може спадкувати земельну ділянку кадастровий номер претендувати 5123183000:01:001:0193, оскільки заповіт ОСОБА_7 від 20.11.2020 року частково скасував заповіт ОСОБА_4 від 31.03.2017 року. Отже, на думку сторони відповідача, аргументи позову ОСОБА_1 не заслуговують на увагу взагалі, тому сторона відповідача просить суд відмовити в його задоволені.
05.02.2026 року від Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника.
09.02.2026 року від представника позивача адвоката Мельниченко В.В., в системі «Електронний суд» надійшли заперечення на письмові пояснення. Згідно з якими, позивач ОСОБА_1 категорично не погоджується з доводами, викладеними в письмових поясненнях відповідача. Так, позивач у своїй позовній заяві аргументує свою позицію стосовно того, чому вважає свої права порушеними та не згодна з заповітом на ім`я ОСОБА_5 . Згідно позову ІНФОРМАЦІЯ_1 помер спадкодавець ОСОБА_4 . У встановлений законом строк позивачка звернулася до Ананьївської державної нотаріальної контори та отримала свідоцтво про право до спадщину за заповітом. Від нотаріуса дізналась про існування заповіту від 20.11.2020р. на ім`я ОСОБА_2 , на земельну ділянку площею 2,6485 га, який у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини до нотаріуса не подавав. При житті від ОСОБА_4 вона знала про те, що він намагався продати одну із своїх земельних ділянок, так як йому потрібні були гроші на операцію на очах. Вказані земельні ділянки були передані в оренду ТОВ «Мрія» 23.10.2017р. ОСОБА_1 вважає, що померлий при житті намагався укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 2,6485 га на ім`я ОСОБА_2 , про заповіт мова не йшла. ОСОБА_2 , скориставшись своїм службовим становищем та похилим віком померлого ОСОБА_4 , а також його вадами зору, який на 2020 р. вже майже нічого не бачив, практично не пересувався, ввівши його в оману, надав на підпис заповіт на своє ім`я. При цьому гроші за придбання земельної ділянки, якою він користувався декілька років, він ОСОБА_4 не передавав, податок за землю не сплачував. Стан здоров`я померлого ОСОБА_4 підтверджуються випискою з медичної карти амбулаторного хворого від 11.11.2025р., згідно якої ОСОБА_4 1956р.н. перебував на проживанні в стаціонарному відділенні тимчасового проживання. Оглядався неодноразово лікарем за вимогою адміністрації. Страждав на захворювання серцево-судинної системи, аритмія, артрози суглобів, сліпота очей, неодноразові гострі вірусні захворювання. Крім того, заповіт на ім`я ОСОБА_2 складено в письмовій формі та посвідчений в.о. старости Новосамарського старостинського округу, хоча в с. Чорне є свій округ і свій староста, який міг посвідчити вказаний заповіт. Померлий ОСОБА_4 був майже лежачим, пересувався іноді і у інвалідному візку, постійно перебував у стаціонарному відділені, розташованому в с. Чорне, нікуди з нього не виїжджав. Тобто особисто бути присутнім в с. Новосамарка не міг за станом здоров`я. Крім цього, в графі «Підпис» рукою іншої особи, не ОСОБА_4 , написано-«Заповіт мною, заповідачем, прочитано вголос, підписано власноручно ОСОБА_4 ». Померлий не міг нічого писати, він лише підписував ставлячи своє прізвище, оскільки був майже сліпим, тому писати вказаний текст, а тим більше читати його вголос він не міг за своїм станом здоров`я. В.о. старости Новосамарського старостинського району в той день в закладі ніхто не бачив. Тому позивачка вважає, що вищевказаний заповіт було складено без участі ОСОБА_4 , а потім ввівши його в оману щодо змісту і сенсу документа, змусили його підписати.Таким чином позивачка ОСОБА_1 вважає, що заповіт на ім`я ОСОБА_5 не відповідав дійсному волевиявленню померлого ОСОБА_4 , був вчинений під впливом обману та зловживанням довірою і станом здоров`я покійного, тому має ознаки нікчемності і має бути визнаний недійсним.
18.02.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні 18.03.2026 року представник позивача – адвокат Мельниченко В.В. позов підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у письмовому вигляді. При цьому зазначила, що позивач не оспорює, що заповіт підписаний саме ОСОБА_4 особисто, однак текст «Заповіт мною, заповідачем, прочитано вголос, підписано власноручно ОСОБА_4 » писала інша особа, а не померлий. Представник позивача також просила не завершувати розгляд справи у даному судовому засіданні, так як позивач ОСОБА_1 більш обізнана щодо обставин справи та має бажання дати пояснення безпосередньо у залі суду. Крім того, повідомила суд, що сторона позивача на наступне судове засідання забезпечить яку свідків, про допит яких раніше подавалося клопотання. 
Представник відповідача у судовому засіданні 18.03.2026 року просила відмовити у задоволенні позову з підстав, які викладені у письмовому вигляді. 
06.04.2026 року від представника позивача адвоката Мельниченко В.В. надійшла заява про відкладення судового засідання на іншу дату через сімейні обставини.
Позивач та представник позивача, у судове засіданні 07.04.2026 року, повідомлені належним чином, до суду не з`явилися, про поважність причини неявки позивач ОСОБА_1 суд не повідомила, з клопотанням про відкладення розгляду справи позивач ОСОБА_1 не зверталася. Суд також звертає увагу, що позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні 18.03.2026 року також була відсутня, про поважність причини неявки суду не повідомила. Більш того, у судовому засіданні 18.03.2026 року, суд задовольнив клопотання представника позивача щодо оголошення перерви, у звязку з тим, що позивач має бажання бути присутньою у судовому засіданні та дати особисті пояснення по обставинам справі, про які вона більше обізнана, разом з тим, позивач повторно не з"явилася до суду без поважних причин. Також явка свідків, присутність яких сторона позивача зобов`язалася забезпечити не здійснена. 
Щодо заяви представника позивача про відкладення судового розгляду через сімейні обставини, суд вважає, що підстав для її задоволення немає, оскільки представник позивача приймала участь у судовому засіданні 18.03.2026 року, надала пояснення по суті спору, та її позиція почута судом. 
Відповідач та її представник, повідомлені належним чином, до суду не з`явилися, про поважність причини неявки суд не повідомили.
Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).
Також ЄСПЛ виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
У рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).
Суд враховує, що розумні строки судового розгляду є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а невиправдано тривалий розгляд справи, без достатніх на те підстав, призводить до перебування сторін у стан правової невизначеності.
Таким чином, зважаючи на належне повідомлення про судове засідання всіх учасників, з урахуванням категорії справи, строку її розгляду, а також, що представники сторін надали пояснення по суті спору у судовому засіданні 18.03.2026 року, також досліджені усі письмові докази у вищезгаданому судовому засіданні, суд прийнтяв рішення завершити розгляд по суті спору за їх відсутності.
Оскільки у судове засідання не з`явилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд прийняв рішення про завершення розгляду справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України.
Дослідивши надані матеріали, суд приходить до наступного. 
Згідно наданих матералів, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 67 років, про що зроблено відповідний актовий запис №66 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 /а.с.10/.
Як вбачається з посвідчення серії НОМЕР_2 від 09.06.2006 року ОСОБА_4 був особою з інвалідністю ІІ групи /а.с.20/.
Згідно з лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті №7, ОСОБА_4 помер у зв`язку з хронічної серцево-судинною хворобою серця /а.с.13-14/.
Крім того, згідно з випискою з медичної картки ОСОБА_4 від 11.11.2025 року, останній з 27.03.2018 року перебував та проживав у стаціонарному відділенні тимчасового проживання /а.с.11-12/.
Згідно довідки Новосамарського старостинського округу Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області від 11.06.2024 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мав реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 по день смерті, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.55/. 
Як вбачається з заповіту від 31.03.2017 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Чорнянської сільської ради Окнянського району Одеської області Твардієвич З.В., ОСОБА_4 заповів ОСОБА_1 , все, що йому належало на день смерті і на що він за законом міг мати право /а.с.18, 81/.
Згідно заповіту від 20.11.2020 року, посвідченого в.о. старости Новосамарського старостинського округу Тавровською Т.І., ОСОБА_4 заповів ОСОБА_2 , земельну ділянку, площею 2,6485 га, кадастровий номер 5123183000:01:001:0193, даний заповіт зареєстровано в реєстрі за № 13 /а.с. 9, 82/.
Окрім того, в матеріалах справи містяться довіреності від ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 на отримання орендної плати за земельну частку (пай), котрі засвідчені секретарем Чорнянської сільської ради Окнянського району Одеської області 31.03.2017 року терміном на 3 роки, а також 17.02.2022 року трміном на 3 роки /а.п.15,16/.
Також згідно довіреності від 01.11.2023 року, яка засвідчена старостою Чорнянського старостинського округу Окнянської селищної ради, ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_1 на представинцтво своїх інтересів у підприємтвах, установах, організаціях усіх форм власності /а.с.17/.
Окрім того, згідно з матеріалами спадкової справи 223/2024 щодо майна ОСОБА_4 , до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини 06.06.2024 року зверталася ОСОБА_8 та 18.10.2024 року ОСОБА_2 .
На ім`я ОСОБА_1 видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на, а саме на земельну ділянку розміром 0,2500 га, кадастровий номер 5123183000:02:001:0102, на земельну ділянку розміром 3,9448 га кадастровий номер 5123183000:01:001:0211 та земельну ділянку розміром 3,7572 га кадастровий номер 5123183000:01:001:0212 /а.с.91-120/.
Також в матеріалах спадкової справи міститься заповіт ОСОБА_4 від 28.05.2012 року на ім`я ОСОБА_9 , заповіт від 03.11.2014 року на ім`я ОСОБА_10 , а також заповіт від 11.09.2008 року на ОСОБА_11 .
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.
Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування.
Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.
Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово виснував, що заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складення заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Згідно із частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Так позивач вважає, що складений заповіт на ім"я ОСОБА_2 від імені ОСОБА_4 не відповідав дійсному волевиявленню спадкодавця, був вчинений під впливом обману та зловживання довірою і станом здоров"я покійного. 
Тлумачення змісту статті 230 ЦКУкраїни дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка стверджує, що заповідач діяв під впливом обману.
Отже, стороні, яка вважає, що правочин вченено під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею230 ЦКУкраїни (постанова Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 755/17313/17 (провадження № 61-20436св21), від 18 жовтня 2023 року у справі № 450/2150/13-ц (провадження № 61-9199св23)).
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті229 ЦКУкраїни в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).
Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у статті 225, статті 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Для визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття231 ЦКУкраїни), підлягають доведенню такі обставини: 1) факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.
Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.
Виходячи із системного аналізу зазначених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане безпосередньо із доведеністю факту наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Так позивач наполягає на тому, що померлий ОСОБА_4 був майже лежачим, пересувався іноді і у інвалідному візку, постійно перебував у стаціонарному відділені, розташованому в с. Чорне, нікуди з нього не виїжджав. Тобто особисто бути присутнім в с. Новосамарка не міг за станом здоров`я. Крім цього, у графі «Підпис» рукою іншої особи, не ОСОБА_4 , написано «Заповіт мною, заповідачем, прочитано вголос, підписано власноручно ОСОБА_4 ». Померлий не міг нічого писати, він лише підписував ставлячи своє прізвище, оскільки був майже сліпим, тому писати вказаний текст, а тим більше читати його вголос він не міг за своїм станом здоров`я. В.о. старости Новосамарського старостинського району в той день в лікувальному закладі ніхто не бачив, тому позивач вважає, що вищевказаний заповіт було складено без участі ОСОБА_4 , а потім ввівши його в оману щодо змісту і сенсу документа, вимусили його підписати.
Разом з тим, перераховуючи вищевказані обставини, сторона позивача не надала жодних доказів на їх підтвердження. 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Крім того, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Як вбачається з наданих матеріалів, а саме спадкової справи, ОСОБА_4 неодноразово висловлював своє волевиявлення щодо майна, яке перебувало у його власності, оформлюючи заповіти на різних осіб, а саме: заповіт від 28.05.2012 року на ім`я ОСОБА_9 , заповіт від 03.11.2014 року на ім`я ОСОБА_10 , заповіт від 11.09.2008 року на ОСОБА_11 , від 31.03.2017 року на ім`я ОСОБА_1 та від 20.11.2020 року на ім`я ОСОБА_2 , тобто заповідач був обізнаний щодо природи заповіту та у будь-який час за життя мав можливість змінити своє волевиявлення, якщо б дійсно мав таке бажання. 
Крім того, позивач також стверджує, що померлий ОСОБА_4 був майже сліпим і взагалі не міг нічого прочитати і писав лише своє прізвище, разом з тим, жожних доказів на підтвердження даних обставин саме на момент складання оспорюваного заповіту (20.11.2020 року) стороною позивача не надано, більш того, у матеріалах справи міститься довіреність від 01.11.2023 року (надана стороною позивача), яка засвідчена старостою Чорнянського старостинського округу Окнянської селищної ради, згідно якої ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_1 на представинцтво своїх інтересів у підприємтвах, установах, організаціях усіх форм власності /а.с.17/. У даній довіреності, перед підписом особи, значиться друкований текст: «Довіреність мною прочитана, зміст її мені зрозумілий, відповідає моїй внутрішній волі і підписана мною особисто». Також не може залишитися поза увагою, що дана довіреність датована майже через три роки після оформлення спірного заповіту. 
Слід також звернути увагу, що виписка з медичної карти ОСОБА_4 від 11.11.2025 року, також жодним чином не підтверджує обставини, на які посилається сторона позивача, оскільки у даній виписки лише перераховані хвороби, на які страждав померлий, однак не конкретизовано у який період часу, наскільки критичний був стан здоров`я заповідача, чи міг він читати, писати з відповідним захворюванням. Також не підтверджено, що останній взагалі не міг залишати приміщення стаціонарного відділенні тимчасового проживання. 
Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено наявність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки підчас судового розгляду не встановлено, та не підтверджено належними та допустимими доказами, що волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження належним йому майном не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 12, 13, 76, 81-83, 141, 265, 354 ЦПК України, –
УХВАЛИВ:
У задоволені позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ), Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області (адреса: Одеська область, Подільський район, с-ще Окни, вул. Незалежності, 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ТОВАРИВСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МРІЯ» (ЄДРПОУ 30820612, Одеська область, Подільський район, с.Новосамарка) про визнання заповіту недійсним – відмовити повністю.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Копію судового рішення, протягом двох днів з дня його складання, надіслати особам, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Суддя	О.С. Бурдинюк