БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
23.03.2026 
Справа №497/670/23 
Провадження №1-кп/497/14/26
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2026 року Болградський районний суд Одеської області у складі:
головуючого – судді ОСОБА_1 ,
секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,
захисників: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 
розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Болград обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12023162270000153 від 07.03.2023 року відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Виноградівка Болградського району Одеської області, зі слів – має середню освіту, офіційно непрацевлаштований, веде домашнє господарство, одружений, троє дітей, одна з яких неповнолітня, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
- який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за ст.332ч.3 КК України,
та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця с.Виноградівка Болградського району Одеської області, зі слів – має середню освіту, офіційно непрацевлаштований, не одружений, дітей не має, мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,
- який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за ст.332ч.3 КК України,

ВСТАНОВИВ:
У період часу з лютого 2023р. до 06 березня 2023р. (точний час не встановлено) у Болградському районі Одеської області обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , будучи мешканцями прикордонного населеного пункту – с.Виноградівка Болградського району Одеської області – що розташований поблизу українсько-молдовського державного кордону, та добре орієнтуючись на місцевості і володіючи інформацією про розміщення місцевих пунктів пропуску через державний кордон України, а також маючи можливість у зв`язку з цим дізнатися про розклад чергувань змінних нарядів працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 в цьому районі – вчинили, за попередньою змовою між собою, протиправні дії, направлені на незаконне переправлення двох осіб через державний кордон України – безпосередньо керуючи такими діями – чим сприяли їх вчиненню порадами та вказівками, за наступних обставин.
Так, наприкінці лютого 2023 року (більш точний час та дата не встановлені) обвинувачений ОСОБА_6 , перебуваючи у с.Виноградівка Болградського району Одеської області, за невстановлених слідством обставин, вступив у спільну злочинну змову з місцевим мешканцем – обвинуваченим ОСОБА_7 , направлену на незаконне переправлення осіб через державний кордон України поза встановлених пунктів пропуску, оскільки їм було достеменно відомо про введення на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого ЗУ №2102-ІХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента Україні «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» (дія яких неодноразово безперервно було продовжено у подальшому відповідними Указами Президента України, що були затверджені відповідними Законами України «Про затвердження Указу Президента Україні «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»), і який триває до теперішнього часу у зв`язку зі збройним нападом РФ на Україну, та у зв`язку з чим виїзд за межі країни громадянам України чоловічої статі віком 18–60 років обмежений на період воєнного стану відповідно до ЗУ «Про правовий режим воєнного стану»,
Для чого, відповідно до розробленого між ними плану та досягнутої домовленості, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 підшукали за допомогою месенджера «Telegram» двох осіб – гр. ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та гр. ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які за віком та відсутності інших законних підстав в умовах воєнного стану – через триваюче збройне вторгнення російських окупантів – не мали законної можливості перетнути державний кордон у прикордонному пункті пропуску. 
Далі, обвинувачені за допомогою месенджера «Telegram», обговорюючи з гр.гр. ОСОБА_14 та ОСОБА_13 умови надання їм послуг з незаконного перетинання державного кордону України, діючи у відповідності до раніше досягнутої спільної домовленості, повідомили їм про необхідність у подальшому оплати наданих послуг, не обговорюючи при цьому розмір оплати та, реалізуючи спільну змову, вказівками, порадами та забезпеченням засобами, скоординували прибути 06.03.2023р. ОСОБА_14 та ОСОБА_13 до с.Каракурт Болградського району Одеської області для подальшого переправлення їх через ДКУ.
06.03.2023 приблизно о 18:00 годині (точний час не встановлено), ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на автомобілі марки ВАЗ невстановленої моделі та реєстраційного номеру, на виїзді з с.Каракурт Болградського району Одеської області в напрямку м.Болград Одеської області, зустріли ОСОБА_14 та ОСОБА_13 і розмістили їх в якості пасажирів у вказаному автомобілі, та, відповідно до розробленого спільного плану.
В цей же день – 06.03.2023р. приблизно о 18:20 годині (точний час не встановлено) ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на вищевказаному автомобілі марки ВАЗ невстановленої моделі та без реєстраційного номеру доставили ОСОБА_14 та ОСОБА_13 до околиці с.Виноградівка Болградського району Одеської області, де, продовжуючи реалізацію свого умислу на незаконне переправлення зазначених осіб через державний кордон України поза пунктів пропуску, бажаючи настання негативних наслідків у виді порушення встановленого порядку перетинання державного кордону України, визначили місце незаконного переправлення осіб через державний кордон України, а саме – ділянку державного кордону між Україною та ОСОБА_15 – в районі прикордонного знаку №0768/02 – в напрямку з населеного пункту с.Виноградвка (Україна) – до населеного пункту Олександру Іоан Кузу (Республіка Молдова).
Визначивши напрямок незаконного перетинання державного кордону України з Республікою Молдова, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , керуючи діями вищезазначеної групи осіб, сприяючи порадами щодо забезпечення таємного від прикордонного контролю протиправного перетинання кордону, з використанням особливостей ландшафту місцевості та його вищезазначених знань, пішки повели зазначених осіб від околиці с.Виноградівка (Україна), через сільськогосподарські поля – в напрямку населеного пункту Олександру Іоан Кузу (Республіка Молдова) поза межами прикордонного пункту пропуску, але при переправленні вказаних осіб через державний кордон України в бік Р.Молдова в районі прикордонного знаку №0768/02 – що розташований між зазначеними населеними пунктами, на відстані приблизно 800 метрів від державного кордону, – протиправні дії ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були викриті прикордонниками прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_3 , після чого ця група осіб у складі ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 – була затримана працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У судовому засіданні будучи допитаним обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнавав спочатку частково та пояснив, що він визнає обставини вчинення ним кримінального правопорушення, окрім корисливого мотиву та організацію переправлення осіб через ДКУ, стверджуючи, що він дійсно, будучи мешканцем прикордонного села, добре був обізнаний про те, що перетнути ДКУ поза межами пункту пропуску дуже складно, але чув, що декому це вдається через невстановлених осіб, яких можна знайти через месенджер «Телеграм». Він пошукав самостійно таку особу через групи, в яких обговорювалися питання перетинання ДКУ і на нього вийшла особа під ніком « ОСОБА_16 » - він сам зателефонував через цей же додаток «Телеграм» де й висвітилося його це ім`я – та запропонував допомогу за гроші, повідомивши, що це йому, ОСОБА_7 , буде коштувати 3000долл.США, але він, як місцевий мешканець, має взяти з собою ще двох осіб, згодом повідомивши, де їх зустріти – у с.Каракурт та вже разом з ними перетинати кордон і саме за цієї умови йому, ОСОБА_7 , та особа на ім`я « ОСОБА_16 », допоможе після перетинання кордону – йому й тим двом особам. Про розмову з «Диспетчером» він, обвинувачений ОСОБА_7 , розказав односельцю ОСОБА_6 , від якого у випадковій розмові дізнався, що той теж хоче перетнути ДКУ незаконно і потрапити за межі України поза пунктом пропуску, тому вони домовилися разом переходити кордон, коли «Диспетчер» повідомить дату. Він, обинувачений ОСОБА_7 , дійсно погодився в розмові «Диспетчеру» заплатити йому кошти за допомогу у перетинанні ДКУ, але насправді не збирався цього робити, бо в нього їх не було – він мав на меті лише будь-яким чином потрапити за кордон і вважав, що це не так й складно, проте розумів, що складність полягала в легалізації, бо потрапить він до ОСОБА_15 поза пунктом пропуску, але сподівався, що все якось вийде. 
Коли та особа на ім`я « ОСОБА_16 » повідомила дату – 06 березня 2023р. і що з села Каракурт потрібно буде забрати ще двох осіб – як потім дізнався, це буди ОСОБА_13 та ОСОБА_14 – він, ОСОБА_7 , погодився, повідомивши про це ОСОБА_17 , який взяв автомобіль свого брата – ВАЗ/жигулі, і вони на ньому, вдвох з ОСОБА_6 , поїхали до села Каракурт, що розташоване неподалік м.Болград – де мали забрати з собою за кордон тих двох осіб – свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , та. прибувши туди 06.03.2023р. приблизно о 18:00 – знайшли там на зупинці тих двох молодих чоловіків, з якими ніколи раніше не був знайомим і не зустрічався і не спілкувався – вони їх там чекали, як він зрозумів, оскільки прибули туди теж за вказівкою того ж «Диспетчера», потім ті двоє сіли до них в автомобіль і вони вчотирьох рушили на тому ж автомобілі в бік м.Болграда. Проїхавши м.Болград оминаючи блок-пост, що розташований на в`їзді в місто, – бо знали як йог об`їхати – вони наблизилися до с.Виноградівка (яка розташована в трьох кілометрах від м.Болград та поряд з ДКУ), і де, залишивши автомобіль на дорозі, рушили вчотирьох в бік кордону – маючи намір перетнути його поза пунктом пропуску, але були зупинені прикордонниками і затримані. Оскільки вони – він, ОСОБА_7 , і ОСОБА_6 , є місцевими мешканцями, прикордонники вирішили, що вони організовували переправлення тих двох інших осіб через кордон, хоча він, ОСОБА_7 , та ОСОБА_6 – зізналися зразу ж, що йшли вчотирьох перетинати кордон поза пунктом пропуску – з України до ОСОБА_15 . Ніяких грошей він, ОСОБА_7 , не мав отримати від свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 і не переправляв їх і не організовував, та не отримував і не мав отримати за це кошти – просто йшов разом з ними, зустрівши їх у с.Каракурт на прохання «диспетчера» – адже переправлення їх через ДКУ разом з ним, ОСОБА_7 , – було основною умовою «диспетчера» коли той погодився допомогти йому, ОСОБА_7 при спілкуванні в «Телеграмі». Речей і документів в нього, обвинуваченого, з собою не було, оскільки їх йому мали потім привезти знайомі до Молдови. В останньому слові обвинувачений ОСОБА_7 просив його виправдати – визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, погодившись з виступом свого адвоката ОСОБА_11 , який стверджував в дебатах, що обвинувачені винні лише у вчиненні правопорушення, яке кваліфікується ст.204 КУпАП – незаконному перетинанні ДКУ поза пунктом пропуску.

Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив спочатку суду, що свою вину у скоєнні кримінального правопорушення визнає частково – визнає лише те, що мав намір незаконно перетнути державний кордон України – незаконно потрапивши поза пунктом пропуску до ОСОБА_15 , у зв`язку з чим, зустрівшись приблизно зразу ж після нового 2023 року випадково з односельцем ОСОБА_7 , дізнався, що той теж хоче виїхати за кордон та не має законних для цього підстав, тому в пошуках можливості зробити це поза пунктом пропуску, для чого шукає можливості знайти необхідних осіб через «Телеграм». Через кілька днів після їх розмови він від ОСОБА_7 дізнався, що він знайшов таку особу, яка пропонує їм допомогу – вказати день і місце – де і коли можна перетнути ДКУ, але за умови, що з ними перейдуть ще дві особи, яких вкаже та людина з «Телеграму». Від ОСОБА_7 він, ОСОБА_6 , дізнався, що перейти кордон можна буде 06 березня, але для цього з собою потрібно взяти двох осіб, порте, оскільки вони не місцеві, за ними потрібно поїхати. Тому він, ОСОБА_6 , взяв без дозволу автомобіль свого брата – ОСОБА_18 – що зберігався в гаражі в батька в його ж селі Виноградівка, та разом з ОСОБА_7 06.03.2023р. поїхав до с.Каракурт, де, як повідомив йому ОСОБА_7 – той чоловік з «Телеграму» сказав, що їх будуть чекати дві особи, яких потрібно забрати з собою та перевести через кордон, оскільки вони все одно будуть самі йти – тобто, взяти тих двох чоловіків з собою. Тих двох осіб – ОСОБА_13 і ОСОБА_14 – він, ОСОБА_6 раніше ніколи бачив і не був знайомим і не зустрічався і не спілкувався телефоном – побачив їх вперше, прибувши туди 06.03.2023р. приблизно о 18:00 разом з ОСОБА_7 на автомобілі – знайшли їх там на зупинці – вони їх там чекали, як він зрозумів, оскільки прибули туди теж за вказівкою того ж чоловіка з «Телеграма», з яким спілкувався ОСОБА_7 . Потім ті двоє сіли до них в автомобіль і вони вчотирьох рушили на тому ж автомобілі в бік м.Болграда. Проїхавши м.Болград оминаючи блок-пост, що розташований на в`їзді в місто, – бо знали як його об`їхати – вони наблизилися до с.Виноградівка (яка розташована в трьох кілометрах від м.Болград та поряд з ДКУ), і де, залишивши автомобіль на дорозі, щоби його отім знайшов його, ОСОБА_6 брат, рушили вчотирьох в бік кордону – маючи намір перетнути його поза пунктом пропуску, йшли через поле, але були зупинені прикордонниками і затримані. Оскільки вони – він, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 – є місцевими мешканцями, прикордонники вирішили, що вони організовували переправлення тих двох інших осіб через кордон, хоча він, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 – зразу ж повідомили прикордонникам, що йшли вчотирьох перетинати кордон поза пунктом пропуску – з України до Республіки Молдова. Ніяких грошей він, ОСОБА_6 , не мав отримати від ОСОБА_13 та ОСОБА_14 і не переправляв їх і не організовував їх незаконне переправляння через кордон, та не отримував і не мав отримати за це кошти – просто йшов разом з ними, зустрівши їх у с.Каракурт на автомобілі брата на прохання того чоловіка з «Телеграма» – оскільки про це йому повідомив ОСОБА_7 , – адже переправлення тих двох чоловіків через ДКУ разом – було основною умовою для допомогти їм, ОСОБА_7 і ОСОБА_6 на тому боці – в Молдові тим чоловіком, якого в телеграмі знайшов ОСОБА_7 . Він, ОСОБА_6 – особисто не спілкувався з тим чоловіком – лише ОСОБА_7 . Речей і документів в нього, обвинуваченого, з собою не було, оскільки їх йому мали потім привезти знайомі до ОСОБА_15 . На запитання прокурора в якому місці він знав де переходити – обвинувачений пояснив, що їм та особа з «Телеграма» скинула геолокацію, та що зі свідками – ОСОБА_14 і ОСОБА_13 вони, обвинувачені не розмовляли – лише відповіли на їх запитання чи далеко буде йти і відповіли, що приблизно 5км. В останньому слові обвинувачений ОСОБА_6 просив його виправдати – визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, теж погодившись з думкою свого адвоката ОСОБА_11 , про те, що вони, обвинувачені, винні лише у вчиненні незаконного перетинання ДКУ поза пунктом пропуску, оскільки не організовували перетинання разом з собою тих двох чоловіків, та не домовлялися отримувати за це гроші – вони просто йшли разом, можна сказати, допомагали один одному.

Покази обвинувачених щодо вчинення ними дій, направлених на незаконне перетинання ДКУ, підтвердив допитаний у судовому засіданні 17.09.2024р. свідок ОСОБА_13 , який пояснив суду, що мав намір виїхати з території України за кордон, але законних підстав для цього не мав, тому, познайомившись з особою, ім`я якої не знає, через «Телеграм» – пристав на його пропозицію допомогти у перетинанні ДКУ. Яким чином це буде відбуватися – він не знав, але той чоловік йому повідомив, що це буде коштувати 5тис.доларів США. Хто була та особа – йому. Свідку, не відомо, оскільки він з ним лише переписувався, на аватарці не було фотографії. Тому він не може стверджувати, що то були обвинувачені. Він сам за вказівкою тієї особи з «Телеграма» дістався м.Одеси. звідки на рейсовому автобусі – до с.Жовтневе (Каракурт) – де зустрівся з ще з одним чоловіком, як потім дізнався – з ОСОБА_14 і їх на автомобілі зустріли обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Вони вчотирьох на автомобілі поїхали в бік кордону, де мали разом перетнути його поза пунктом пропуску, але обвинувачені ніяких коштів не просили за послугу. Він, свідок, мав передати тому чоловіку з «Телеграму» кошти вже після того, як опиниться в Молдові. І він зрозумів, що обвинувачені є місцевими – проживають неподалік від кордону, адже добре знали місцевість, він зрозумів, що вони разом будуть перетинати кордон поза пунктом пропуску, оскільки пішли полем. Вийшовши з автомобіля, але були зупинені працівниками прикордонної служби.

Свідок ОСОБА_19 , будучи допитаним у судовому засіданні 29.04.2025р., пояснив суду, що він є прикордонником, і був на службі – охороняв ДКУ, коли отримав 07.03.2023р. інформацію, що затримано четверо осіб, які намагалися перетнути ДКУ поза пунктом пропуску – двоє місцевих і двоє не місцевих. Обвинувачених бачив лише один раз – 07.03.2023 року – коли йому, свідку, зателефонували з наряду та сказали, що затримали 4 осіб, старший зміни мені сказав підійти розібратися. Він прибув на місце події – це було приблизно опівночі з 06.03.2023 року на 07.03.2023 року за селом Виноградівка, в полі – там знаходилися 2 службових автомобілі. Він, свідок, запитав затриманих хто вони та звідки і вони сказали, що хочуть за кордон та біжать від війни. Він, свідок, зателефонував начальнику та повідомив про затриманих. Прикордонники потім брали пояснення у всіх чотирьох – один говорив так, а інший по-іншому, потім всі були доставлені до поліції і там допитані.
Судом, за клопотанням прокурора, в ході судового засідання також був досліджений допит свідка ОСОБА_14 , який був допитаний слідчим суддею в ході досудового розслідування, оскільки цей свідок відсутній на території Україні, і який, на що звернув увагу суду адвокат ОСОБА_11 , – також не показував, що обвинувачені мали за свої послуги отримати кошти від ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .
Крім того, прокурором суду надано було речовий доказ – телефон, що був вилучений в обвинуваченого ОСОБА_7 , але який обвинувачений не визнав за свій, пояснивши, що його телефон був в іншому чохлі, іншої марки і на ньому не було датчика для розблокування пальцем, а на цьому – є, на підтвердження пояснив, що він не надавав органу досудового розслідування пароль від свого телефона, пояснюючи, що зробить це лише у присутності свого адвоката, побоюючись, що там з`явиться не його інформація, та після того, як в нього телефон був вилучений – він його не бачив. Тепер, у судовому засіданні,може для суда ввести свій пароль, хоча впевнений, що телефон не його, хоча він, обвинувачений, зміг би показати суду, що в йог телефоні немає жодного доказу про переписку зі свідками і тому – доказів організації ним незаконного переправлення осіб за кордон, та ще й за гроші – телефон дійсно не розблокувався на ведений обвинуваченим пароль. Прокурор надав с4уду докази службового розслідування, згідно яких телефон, вилучений в обвинуваченого ОСОБА_7 – не зберігався в камері зберігання речових доказів ІНФОРМАЦІЯ_6 і його місце перебування встановити не вдалося.
Судом також в ході судового засідання були досліджені докази, надані прокурором на підтвердження вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а саме:
- витяг з реєстру досудових розслідувань за №12023162270000153 від 07.03.2023 – про те, що мешканці Болградського району ОСОБА_6 та ОСОБА_7 організували незаконне переправлення через державний кордон України 06.03.2023р. громадян  ОСОБА_14 та ОСОБА_13 та кваліфікація правопорушення за ч.2ст.332 КК України;
- постанови від 07.03.2023р. про групи слідчих та групу прокурорів;
- рапорт про надходження 06.03.2023р. о 22:02 зі служби 102 відомостей про вчинення незаконного переправлення осіб через ДКУ, заявник ОСОБА_19 ;
- повідомлення 17-го прикордонного закону у порядку ст.ст.60,214 КПК України від 06.03.2023р. про вчинення правопорушення, що має ознаки кримінального – про затримання мешканців Болградського району ОСОБА_6 та ОСОБА_7 – які порадами та вказівками організували незаконне переправлення через державний кордон України 06.03.2023р. громадян  ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , з чого вбачаються ознаки правопорушення, передбаченого ч.3ст.332 КПК України, до повідомлення додано 4 аркуші зі схемами місця затримання вказаних чотирьох осіб – в полі, неподалік ДКУ;
- протокол огляду місця події від 06.03.2023р. з фототаблицею, якою зафіксовано чотирьох затриманих осіб, - що здійснювався з 23:20 до 23:45 у присутності понятих, і згідно якого нічого не вилучалося;
- протокол затримання ОСОБА_6 від 07.03.2023р. о 21:44год., згідно якого в затриманого нічого не виявлено та не вилучено, від підпису він відмовився;
- протокол затримання ОСОБА_7 від 07.03.2023р. о 21:44год., згідно якого в затриманого виявлено та вилучено мобільний телефон «Редмі-9 Про», від підпису він відмовився;
- заява свідка ОСОБА_13 від 07.03.2023р. про добровольну видачу ним мобільнго телефона і дозвіл на його огляд, та протоколи огляду і додаткового огляду, з яких вбачається, що свідок отримував інструкції в додатку «Телеграм» з питань перетинання ДКУ від особи на ім`я « ОСОБА_16 » та з цих же питань спілкувався з абонентом « ОСОБА_20 » - за якими не закріплено номерів телефону з фототаблицею, за результатами яких зв`язку свідка з обвинуваченими не виявлено;
- протокол від 08.03.2023р. про повернення свідку ОСОБА_13 його мобільного телефона та всіх знайдених в нього коштів в купюрах в доларах і Євро;
- протокол добровільної видачі свідком ОСОБА_14 від 07.03.2023р. коштів і його мобільного телефона з фототаблицею;
- заява свідка ОСОБА_14 від 07.03.2023р. про добровільну видачу ним мобільного телефона і дозвіл на його огляд та протоколи огляду і додаткового огляду цього телефона і коштів, з яких вбачається, що свідок вів переписку з абонентом « ОСОБА_21 », пояснивши, що більша частина переписки видалена і той ОСОБА_22 допомагав йому, свідку, і ще одному парню на ім`я ОСОБА_23 вирішити питання про незаконне перетинання ДКУ в бік з території України до ОСОБА_15 , з фототаблицею, за результатами яких зв`язку свідка з обвинуваченими не виявлено;
- протокол від 08.03.2023р. про повернення свідку ОСОБА_14 його мобільного телефона та всіх знайдених в нього коштів в купюрах в доларах США – 10шт. по 100доларів США;
- протокол слідчого від 07.03.2023р. визнання виявлених в свідків речей речовими доказами кримінального провадження та передачу їх на зберігання, згідно якої вилучений в обвинуваченого ОСОБА_7 мобільний телефон РЕДМІ «9-про М20036B26» та упакований до сейф-пакета №7198943 – переданий для зберігання до камери зберігання речових доказів Болградського РВП ГУНП в Одеській області;
- клопотання слідчому судді та ухвала слідчого судді ОСОБА_24 від 09.03.2023р. про арешт тимчасово вилученого майна - мобільного телефону марки «Xiaomi Redmi Note 9 Pro» моделі: М2003J6B2G, синього кольору, з чохлом чорного кольору та встановленою у ньому сім-картою оператора « ІНФОРМАЦІЯ_7 » з ідентифікаційним номером « НОМЕР_1 », що упакований і опечатаний у сейф-пакет НПУ ГСУ з ідентифікаційним номером «7198943», та передачу на зберігання цього речового доказу до камери зберігання речових доказів ІНФОРМАЦІЯ_6 під відповідальність слідчого ОСОБА_25 ;
- протокол обшуку без ухвали слідчого судді у с.Виноградівка Болградського району Одеської області від 07.03.2023р. за місцем проживання ОСОБА_26 – на АДРЕСА_3 – згідно якого слідчим було виявлено та вилучено автомобіль ВАЗ-2104 темно-фіолетового кольору р/н НОМЕР_2 , з техпаспортом, що знаходився у користуванні ОСОБА_6 і який міг бути схований його родичами – з метою речового доказу»;
- Постанова від 07.03.2023р. слідчого ОСОБА_27 про визнання речовим доказом вищевказаного автомобіля, що належить ОСОБА_6 , 1975р. народження, і передачу його на штраф майданчик для зберігання;
- клопотання слідчого та ухвала слідчого судді від 07.03.2026р. (справа №497/445/23) пор визнання обшуку правомірним;
- клопотання слідчого та ухвала слідчого судді від 09.03.2023р. про арешт автомобіля ВАЗ-2104 фіолетового кольору р/н НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_6 – з забороною відчуження і користування та передача його на зберігання до штраф майданчика в АДРЕСА_4 під відповідальність слідчого ОСОБА_28 ;
- постанова слідчого від 07.03.2023р. про перекваліфікацію дій обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з ч.2 на ч.3 статті 332 КК України;
- копія паспорта ОСОБА_6 , позитивна характеристика, довідка з місця проживання, відомості про відсутність судимості, повідомлення про підозру від 07.03.2023р. за ч.3ст.332 КК України, 
- копія паспорта ОСОБА_7 , позитивна характеристика, довідка з місця проживання, відомості про відсутність судимості, повідомлення про підозру від 07.03.2023р. за ч.3ст.332 КК України;
- клопотання слідчого про надання про тимчасового доступу та ухвала слідчого судді від 22.03.2023р. про надання слідчому СВ Болградського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_25 дозволу на тимчасовий доступ до мобільного телефону марки «Xiaomi Redmi Note 9 Pro» моделі: М2003J6B2G, синього кольору, з чохлом чорного кольору та встановленою у ньому сім-картою оператора « ІНФОРМАЦІЯ_7 » з ідентифікаційним номером « НОМЕР_1 », упакований і опечатаний у сейф-пакет НПУ ГСУ з ідентифікаційним номером «7198943», з можливістю вилучення інформації з нього, в рамках кримінального провадження № 12023162270000153 від 07.03.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України, який зберігається в камері зберігання речових доказів ІНФОРМАЦІЯ_6 за адресою: АДРЕСА_5 ;
- протокол огляду мобільного телефону обвинуваченого ОСОБА_7 від 31.03.2023р. слідчим ОСОБА_27 , згідно якого обвинувачений відмовився вказати пароль доступу до телефону.

Прокурор просив визнати обвинувачених винними за ст.332ч.3 КК України на підставі наданих суду доказів і призначити їм покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна та з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років - як то визначено санкцією цієї статті.
Однак захисник ОСОБА_11 , вважаючи висновки обвинувачення помилковими, просив виправдати обвинувачених і визнати їх невинуватими у вчиненні кримінального правопорушення, вважаючи, що вони вчинили правопорушення, передбачене ст.204-1ч.2 КУпАП - як перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України без відповідних документів чи без дозволу відповідних органів влади, групою осіб, важаючи, що обвинувачені не вчиняли діх з організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод для вчинення тими особами такого правопорушення.
Захисники  ОСОБА_8 та ОСОБА_29 , а також обвинувачені  ОСОБА_7 , ОСОБА_6 підтримали висновки захисника ОСОБА_11 , происли визнати обвинувачених невинуватими за статтею КК України, за якою їм пред`явлене обвинувачення - за ст.332ч.3 КК України, вважаючи, що в їх діях відсутні ознаки вчинення саме кримінального правопорушення, а є лише ознаки вчинення правопорушення, передбаченого КУпАП.
Отже, вислухавши обвинувачених, свідків, дослідивши всі надані суду вищезазначені докази, суд дійшов висновку, що в діях обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 є склад злочину, але передбачений не ч.3 статті 332 КК України, а передбачений ч.2 цієї статті 332 КК України, а саме: організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод, вчинені щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб.

Оскільки суду не надано і в ході судового розгляду обвинувального акту судом не встановлено жодних належних і допустимих доказів, які б доводили винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, за кваліфікуючою ознакою: вчинення ними злочину з корисливих мотивів а також організованою групою. 
Тому їх дії підлягають перекваліфікації з ч.3ст.332 КК України на ч.2ст.332 КК України.
Так, аналізуючи надані суду та досліджені в ході судового засідання докази, суд дійшов висновку, що вони не є достатніми та переконливими доказами, для визнання винуватості обвинувачених у вчинені інкримінованого їм правопорушення поза розумним сумнівом.
Так, ст.94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до вимог ч.1ст.91 КПК України у кримінальному провадженні поряд з іншим підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення – час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення, а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення.
Обов`язок доказування, у тому числі винуватості особи, покладається на сторону обвинувачення.
Проте, надані суду докази не підтверджують, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вчинили кримінальне правопорушення з корисливих мотивів, оскільки вони самі і всі свідки не підтвердили висунуту стороною обвинувачення версію стосовно отримання чи існування наміру в обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на отримання від свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 коштів за надання «послуги» в незаконному переведенні свідків через ДКУ, оскільки і обвинувачені і свідки стверджували, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 і свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 – усі разом, вчотирьох, одночасно, рухалися пізньої пори доби 06.03.2023р. полем, поза пунктом пропуску через державний кордон – в бік державного кордону України з Р.Молдова в районі села Виноградівка Болградського району Одеської області, де і були затримані працівниками державної прикордонної служби неподалік від кордону, та ніхто з них – ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а також свідок ОСОБА_13 і свідок ОСОБА_14 не заперечували, що мали намір перетнути державний кордон України незаконно, поза пунктом пропуску, однак стосовно існування домовленостей між обвинуваченими ОСОБА_7 і ОСОБА_6 з ОСОБА_13 та ОСОБА_14 про те, що свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 мають заплатити обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 будь-які кошти – відсутні докази у даному кримінальному провадженні, оскільки і обвинувачені і свідки пояснювали як в ході досудового розслідування, так і суду, що за організацію їх незаконного перетинання ДКУ вони мали кошти передати особі, яка їх мала зустріти вже на території ОСОБА_15 – після перетинання ДКУ.
А тому суд не вбачає доказів на підтвердження корисливого мотиву в діях обвинувачених у вчиненні ними протиправних дій, встановлених в ході судового розгляду обвинувального акту.
Стосовно ж обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення організованою групою, то це твердження також не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду справи.
Так, ст.28 КК України надано визначення вчиненню кримінального правопорушення групою осіб, групою осіб за попередньою змовою, організованою групою або злочинною організацією, та, відповідно до ч.1 цієї статті «Кримінальне правопорушення визнається таким, що вчинене групою осіб, якщо у ньому брали участь декілька (два або більше) виконавців без попередньої змови між собою; ч.2 цієї статті визначено, що «Кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення, частиною 3 цієї статі визначено, що «Кримінальне правопорушення визнається вчиненим організованою групою, якщо в його готуванні або вчиненні брали участь декілька осіб (три і більше), які попередньо зорганізувалися у стійке об`єднання для вчинення цього та іншого (інших) кримінальних правопорушень, об`єднаних єдиним планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на досягнення цього плану, відомого всім учасникам групи.
Однак, з встановлених судом обставин і досліджених доказів не вбачається, що вказане вище кримінальне правопорушення чинене організованою групою, оскільки в його готуванні або вчиненні не брали участь три і більше осіб, які попередньо зорганізувалися у стійке об`єднання для вчинення цього та іншого (інших) кримінальних правопорушень, об`єднаних єдиним планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на досягнення цього плану, відомого всім учасникам групи.
Адже суду не надано доказів спілкування обвинувачених  ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з особою на ім`я « ОСОБА_16 » з телефонного додатку «Телеграм» на предмет організації і узгодження з ним дій стосовно незаконного переправлення через ДКУ інших осіб, а також спілкування між ними з метою розроблення і розроблення спільно єдиного плану та розподілу між ними функцій як учасників спільної групи, що об`єднані єдиною метою на досягнення наперед узгодженого і визначеного плану, що відомий всім учасникам групи.
Навпаки, судом встановлено, що обвинувачені  ОСОБА_7 та ОСОБА_6 отримували і виконували від невстановленої особи «Деспетчер» вказівки, заздалегідь не знаючи які вони будуть і для чого, та не домовляючись з ним пор дату, місце і спосіб вчинення правопорушення, адже суду не надано доказів, що обвинувачені знали заздалегідь імена свідків та знайомі з їх анкетними, а у суді обвинувачені пояснили, що погодилися на умови невстановленої особи «Диспетчер» захватити з собою двох невідомих їм раніше осіб – для того, щоби та особа «Диспетчер» не відмовилася допомогти їм самим (обвинуваченим) потрапити незаконно на територію ОСОБА_15 і легалізуватися там.
І ці покази обвинувачених ніким і нічим не спростовані, та. навіть підтверджуються свідками ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а також ОСОБА_19 – які пояснили суду, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 рухалися в бік кордону з ОСОБА_30 разом зі свідками ОСОБА_13 та ОСОБА_14 – з метою перетинання разом з ними державного кордону України незаконно, поза пунктом пропуску, з метою опинитися за межами території України – до території ОСОБА_15 .
Відповідно до ч.3ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Аналогічна правова конструкція закріплена й у ч.4 ст.17 КПК України. Зі змісту ч.2ст.8 та ч.5 ст.9 КПК України вбачається, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Так, зі змісту рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) у справі «Бочаров проти України» (п.45), суд, при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може вбачатися зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
Відповідно до ст.17 ЗУ «Про визнання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основних свобод (далі – Конвенція) та практику ЄСПЛ, як джерело права.
Відповідно до ст.62 Конституції України, п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, мають тлумачитися на користь обвинуваченого.
Згідно ст.6 Конвенції, кожен, при визначені його громадських прав, має право на справедливий розгляд справи незалежним і неупередженим судом.
З наданих стороною обвинувачення доказів не вбачається належних та достатніх доказів на підтвердження факту здійснення обвинуваченими злочинної діяльності з корисливих мотивів та організованою групою, а пред`явлене ОСОБА_7 та ОСОБА_6 обвинувачення за ч.3ст.332 КК України не містить допустимої інформації щодо вчинення обвинуваченими злочину з корисливих мотивів та організованою групою – тобто, таких фактів органом досудового розслідування не доведено.
Судом встановлено, що надані стороною обвинувачення докази винуватості обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, ґрунтуються на припущеннях, зібраних без урахування вимог і положень ст.6 Конвенції, якою закріплено право особи на справедливий суд, що передбачає обов`язок правоохоронних органів діяти з додержанням прав і основоположних свобод людини, не зважаючи на важливість мети, яка при цьому переслідується.
Відповідно до ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на підставі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами передбаченими цим Кодексом.
Відповідно до ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на слідчого, прокурора, які, як сторона обвинувачення, здійснюють збирання доказів, у тому числі і шляхом здійсн6ення слідчих дій ( ч.2 ст.93 КПК України).
Враховуючи практику ЄСПЛ, викладену у п.60 Рішення у справі «Коробов проти України», яке набуло статусу остаточного, відповідно до якої ЄСПЛ в черговий раз звернув увагу на те, що суд, при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n.161, Series А заява № 25). Проте, така доведеність може вбачатися зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту», вимоги норм ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України, відповідно до яких обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.
А тому суд приходить до переконання про недотримання стороною обвинувачення стандарту підтвердження доведеності винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення в частині наявності таких кваліфікуючих ознак вчинення злочину, як вчинення дій, направлених на вчинення правопорушення, з корисливих мотивів, та організованою групою.
Враховуючи наведене, виходячи із системного тлумачення Закону, оскільки кримінальна відповідальність за ч.3ст.332 КК України настає лише в тому разі, якщо дії, передбачені ч.1 або ч.2 цієї статті, вчинені організованою групою або вчинені з корисливих мотивів. А дії, вчинені способом, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яку незаконно переправляли через державний кордон України, чи вчинені щодо кількох осіб, або повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або службовою особою з використанням службового становища утворює склад злочину, передбаченого ч.2ст.332 цього Кодексу, а тому лише факт незаконного переправлення осіб через державний кордон України, організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України та сприяння у незаконному переправленні, за кваліфікуючими ознаками: вчинено щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не може вважатися доказом доведеності корисливого мотиву обвинувачених та наявності організованої групи між ними і невстановленою вищевказаною особою, а, відтак, суд тлумачить усі сумніви щодо доведеності вини обвинувачених на користь обвинувачених.
За таких обставин, суд вважає, що органами досудового слідства не доведена винуватість обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні ними злочину, передбаченого саме ч.3 статті 332 КК України, в частині кваліфікуючих ознак: вчинення злочину з корисливих мотивів та організованою групою, у зв`язку з чим дії обвинувачених підлягають перекваліфікації на ч.2 ст.332 КК України, оскільки вина ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих їм дій – злочину, передбаченого ч.2ст.332 КК України, повністю підтверджується дослідженими, наданими суду вищевказаними доказами, поясненнями обвинувачених і свідків, що узгоджуються між собою і не суперечать одне одному.
Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинувачених та попередження вчинення як ними, так й іншими особами нових аналогічних кримінальних правопорушень, суд бере до уваги роз`яснення, надані в п.2 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до п.1 ч.1 статті 65 КК України суди мають призначати покарання в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і з урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу; судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, які на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Суд враховує, що у Постанові від 10.07.2018 (справа №148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до ст..ст.50,65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й мають братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
У Постанові від 14.06.2018 (справа №760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки) – надані йому державою – обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання – конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема. у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.
Загальні засади призначення покарання (ст.65 КК) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнення від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Крім того, ВС у Постанові від 09.10.2018 (справа №756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до ст..ст.50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і ЄСПЛ.
Верховний суд зауважив, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК дається лише видова характеристика ступеню тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд, при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності, визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Таким чином, суд визнає обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.332ч.2 КК України за кваліфікуючими ознаками: організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод, вчинені щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб. 

Визнавши обвинувачених винними у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення, та вирішуючи питання про розмір і вид покарання, яке слід призначити обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ними злочину, який, відповідно до ч.5 ст.12 КК України належить до тяжких злочинів у сфері охорони державної таємниці, недоторканості державних кордонів, забезпечення призову та мобілізації; особу кожного з винних – як ОСОБА_6 , так і ОСОБА_7 , який є не судимими особами, визнали свою вину у вчиненні правопорушення, хоча, як не юристи, вважають себе винними лише у вчиненні адміністративного правопорушення – за т.204 КУпАП, як зазначили їх захисники, але співпрацювали зі слідством, не здійснюючи супротиву розслідуванню, надаючи відповідні пояснення та предмети для огляду і обшуку; крім того, суд встановив, що внаслідок вчиненого злочину тяжких наслідків не настало, обидва обвинувачені характеризуються вкрай позитивно, відомостей щодо перебування їх на обліку в лікарів нарколога та психіатра не надано, вони дотримувалися весь час судового розгляду справи процесуальної поведінки – без поважної причини не пропустили жодного судового засідання, що свідчить пор усвідомлення ними обов`язку дотримуватися вимог чинного законодавства і повага до нього, а вчинення ними протиправних дій сталося через збіг життєвих обставин, у тому числі – непередбачуваний збройний напад РФ на Україну і незвичне кожном українцю обмеження права вільного пересування, яке обвинувачені намагалися відновити у незаконний спосіб, але усвідомили, що вчинили правопорушення – намагалися незаконно, поза пунктом пропуску, не маючи на те законних підстав перетнути державний кордон України у порушення діючого законодавства, але, протягом судового розгляду усвідомили протиправність своїх дій. Обидва обвинувачені мають сім`ю та постійні місця для проживання, на утриманні ОСОБА_6 перебуває неповнолітня дитина, та непрацездатна хвора матір-пенсіонерка, за якою він здійснює догляд, а обвинувачений ОСОБА_7 – має молодий вік, не одружений, але проживає у великій родині – батьки, сестри, племінниця. 
Обставинами, що пом`якшують покарання кожному з обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відповідно до ст.66 КК України є щире розкаяння, активне сприяння у розкритті злочину шляхом надання в ході судового та досудового розслідування пояснень стосовно обставин вчинення злочину, визнання ними вини у вчиненні правопорушення, хоча й не кримінального під впливом захисників, їх незначну (посередницьку) роль у вчиненні злочину – викликану бажанням уникнення мобілізації а також під впливом та за наявності вказівок невстановленої особи «Диспетчер», яка поставила обвинуваченим умови своєї допомоги – перетинання ДКУ лише разом д двома іншими особами – свідками ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відповідно до ст.67 КК України, не встановлено.
На підставі викладеного, враховуючи обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також враховуючи особу кожного обвинуваченого, які характеризуються позитивно, суд вважає, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підлягають притягненню до кримінальної відповідальності у виді основного покарання у виді позбавлення волі, але з застосуванням ст.75 КК України, тобто, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням та призначенням іспитового строку, і з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України, оскільки таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення кожного з обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень.
Стосовно ж тверджень у судових дебатах адвокатів про вчинення обвинуваченими не кримінального, а адміністративного правопорушення, оскільки вони не вчиняли дій, передбачених ст.332 КК України стосовно незаконного переправлення осіб через державний кордон України, а вчинили правопорушення, передбачене ст..204 КУпАП, намагаючись незаконно, у складі групи з чотирьох осіб перетнути ДКУ, то суд розцінює це способом захисту і не бере до уваги, адже вина обвинувачених у вчиненні саме кримінального правопорушення, передбаченого кримінальним Законом – ст.332ч.2 КК України – підтверджується вищевказаними нічим не спростованими поясненнями самих же обвинувачених і свідків про те, що обвинувачені вчинили дії з організації незаконного переправлення через державний кордон України свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , хоча й за вказівками невстановленої особи на ім`я « ОСОБА_16 », про існування якої ніхто не заперечував, та за вказівками цієї невстановленої особи керували діями свідків, які не знали місцевості та слухалися порад і вказівки обвинувачених стосовно напрямку та шляху перетинання ДКУ, до того ж, дії з підвезення свідків автомобілем – надали їм засіб та намагалися усунути свідкам перешкоди у вчиненні незаконного перетинання ДКУ шляхом провезення та проведення їх поза блок-постами, оскільки краще володіли знаннями місцевості, хоча самі використовували всі ці способи і обставини для вчинення правопорушення ними ж – у виді незаконного перетинання ДКУ.
Таким чином суд, враховуючи відсутність тяжких наслідків суспільно-небезпечного діяння, відсутність будь-яких намірів з боку обвинувачених уникнути від кримінальної відповідальності, зваживши на всі обставини кримінального провадження в їх сукупності, враховуючи наявність ряду пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих обставин, суд дійшов до переконання, що необхідним і достатнім для виправлення кожного з обвинувачених та попередження вчинення нових злочинів буде призначення обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання, що передбачене нижньою межею санкції статті, за якою їх визнав винними суд, але вважає. що виправлення та перевиховання обвинувачених можливе без ізоляції від суспільства. 
При цьому, суд враховує конкретні обставини справи, виходячи з загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, беручи до уваги інформацію про мотиви та причини скоєного кримінального правопорушення, за наявності вищезазначених обставин, які пом`якшують покарання, та відсутності обставин, які обтяжують покарання, що дає можливість застосування стосовно кожного обвинуваченого, за наявності їх позитивних характеристик та відсутність судимостей, призначивши покарання в нижній межі, встановленої в санкції ч.3ст.332 КК України та з застосуванням ст.75 КК України, що, на думку суду, відповідає вчиненому обвинуваченими кримінальному правопорушенню та є необхідним й достатнім для виправлення кожного з обвинувачених і попередження вчинення ними нових злочинів.
Потерпілі у кримінальному провадженні відсутні, матеріальної шкоди не завдано, цивільний позов не заявлявся.
Запобіжний захід обвинуваченим був змінений ухвалою суду від 01.06.2023р. з тримання під вартою на нічний домашній арешт з покладенням на кожного з них обов`язків, передбачених ч.5ст.194 КПК України, та неодноразово був подовжений судом, і умови цього запобіжного заходу обвинуваченими не порушувалися.
Доля речових доказів підлягає вирішенню відповідно до ст.100 КПК України.
Згідно ст.615ч.15 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
Керуючись Постановою Пленуму ВС України №7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», ст.ст.12,332ч.2,75,76ч.1п.1,2,ч.3п.2,ч.4 КК України, ст.ст.100,122,368-371,373,374,376,392,393,395,475КПК України, суд 

УХВАЛИВ:
1. Визнати винуватим  ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2ст.332 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з наданням логістичних послуг і перевезенням громадян у прикордонних районах та прикордонних зонах України строком на 3 (три) роки.
2. На підставі ст.75 КК України звільнити  ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком на 3 (три) роки.
3. Відповідно до ст.76ч.1п.1,2,ч.3п.2 КК України, зобов`язати  ОСОБА_6 протягом випробувального строку:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації,
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи,
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
4. Покласти, згідно з вимогами ст.76ч.4 КК України, на уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання засудженого ОСОБА_6 , – обов`язок - здійснювати нагляд за засудженим починаючи з дня набрання даним вироком законної сили і протягом 3 (трьох) років з моменту ухвалення вироку.
5. Обрати засудженому  ОСОБА_6 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання до набрання даним вироком законної сили, але не більше, ніж на 2-х місяця. 
6. Покласти на засудженого  ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили - обов`язки, передбачені ч.5ст.194 КПК України, а саме: прибувати до суду і прокурора за викликом на першу ж вимогу, та повідомляти суд і прокурора про зміну свого місця проживання та місця роботи; строк дії обов`язків визначити до набрання вироком законної сили, але не більше 2-х місяців.
7. Визнати винуватим  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2ст.332 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з наданням логістичних послуг і перевезенням громадян у прикордонних районах та прикордонних зонах України строком на 3 (три) роки.
8. На підставі ст.75 КК України звільнити  ОСОБА_7  від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком на 3 (три) роки.
9. Відповідно до ст.76ч.1п.1,2,ч.3п.2 КК України, зобов`язати  ОСОБА_7 протягом випробувального строку:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації,
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи,
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
10. Покласти, згідно з вимогами ст.76ч.4 КК України, на уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання засудженого ОСОБА_7 , – обов`язок – здійснювати нагляд за засудженим починаючи з дня набрання даним вироком законної сили і протягом 3 (трьох) років з моменту ухвалення вироку.
11. Обрати засудженому  ОСОБА_7  запобіжний захід у виді особистого зобов`язання до набрання даним вироком законної сили, але не більше, ніж на 2-х місяці. 
12. Покласти на засудженого  ОСОБА_7  до набрання вироком законної сили – обов`язки, передбачені ч.5ст.194 КПК України, а саме: прибувати до суду і прокурора за викликом на першу ж вимогу, та повідомляти суд і прокурора про зміну свого місця проживання та місця роботи; строк дії обов`язків визначити до набрання вироком законної сили, але не більше 2-х місяців.
13. Після набрання цим вироком законної сили:
- скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді від 09.03.2023р. на автомобіль ВАЗ-2104 фіолетового кольору р/н НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_6 – який зберігається на штраф-майданчику, що в АДРЕСА_4 ;
- та повернути власникам тимчасово вилучене майно, а саме:
- автомобіль ВАЗ-2104 фіолетового кольору р/н НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_6 і який зберігається на штраф-майданчику, що в АДРЕСА_4 ;
- мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi Note 9 Pro» моделі: М2003J6B2G, синього кольору, з чохлом чорного кольору та встановленою у ньому сім-картою оператора « ІНФОРМАЦІЯ_7 » з ідентифікаційним номером « НОМЕР_1 », що був упакований і опечатаний до сейф-пакета НПУ ГСУ з ідентифікаційним номером «7198943», - який зберігається в камері зберігання речових доказів ІНФОРМАЦІЯ_6 за адресою: АДРЕСА_5 та належить обвинуваченому ОСОБА_7 .
Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Болградський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, та набирає законної сили після закінчення цього строку, якщо таку скаргу не було подано, а, в разі подання апеляційної скарги – якщо вирок не буде скасовано, він набирає законної сили після ухвалення свого рішення судом апеляційної інстанції. 
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченим та прокурору.

Суддя ОСОБА_1