Справа № 420/38879/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі
головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дії та бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 20 листопада 2025 року (документ сформований в системі Електронний суд 19.11.2025) надійшла позовна заява ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ), відповідно до якої позивач просить:
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_2 ) з непроведення належного розрахунку з ОСОБА_1 при її звільненні 23.10.2024 року у період з 23.10.2024 року по 11.11.2025 року. 
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військову частину НОМЕР_2 ) виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за шість місяців затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 23.10.2024 року. 
Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_2 ) щодо утримання податку на доходи фізичних осіб з суми грошового забезпечення, виплаченого ОСОБА_1 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року у справі № 420/1833/25. 
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військову частину НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 недоотримане грошове забезпечення у розмірі утриманого податку на доходи фізичних осіб при виплаті грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року у справі № 420/1833/25.
Ухвалою суду від 27 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач проходила військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військовій частині НОМЕР_2 ), зокрема, у період з 01.12.2015 року по 23.10.2024 року. 
Втім, у день звільнення позивачки – 23.10.2024 року ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_2 ) не виплатило їй усіх належних при звільненні сум.
Зокрема, з відомостей з карткового рахунку ОСОБА_1 у ПАТ КБ «Приватбанк» з веб-порталу «Приват24» (роздруківки додаються) вбачається, що після звільнення відповідач виплатив позивачу: - 27.10.2024 року – 420 821,35 грн.; - 15.11.2024 року – 14 298,39 грн.; - 27.11.2024 року – 144 090,89 грн. 
Вважаючи, що під час військової служби ОСОБА_1 їй невірно нараховувалася та виплачувалася заробітна плата (грошове забезпечення) та, відповідно, грошова допомога на оздоровлення при наданні щорічних основних відпусток, не нараховувалась індексація за окремі періоди служби, вона звернулася до суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року у справі № 420/1833/25, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2025 року у справі № 420/1833/25, вищевказану позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.
На виконання вищевказаного рішення суду позивачу виплачено відповідачем 30.10.2025 року грошові кошти у розмірі 182662,17 грн. та 11.11.2025 року – у розмірі 14525,37 грн., що вбачається з відомостей з карткового рахунку ОСОБА_1 у ПАТ КБ «Приватбанк» з веб-порталу «Приват24».
Отже, позивач зазначає, що відповідний розрахунок з позивачем проведений відповідачем лише 11.11.2025 року, а тому позивач має право на середній заробіток за шість місяців затримки розрахунку при її звільненні 23.10.2024 року.
Таким чином, позивач вважає, що у зв`язку із невиплатою з вини роботодавця належних звільненому працівникові – ОСОБА_1 сум, а саме: 197187,54 грн. (182662,17 грн. + 14525,37 грн.) у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_2 ) повинне виплатити ОСОБА_1 її середній заробіток за шість місяців затримки розрахунку з дня звільнення позивача, що обумовило звернення позивача до суду із даним позовом. 
Також позивач зазначає, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року у справі № 420/1833/25 при виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення компенсація сум податку на доходи фізичних осіб не проводилась.
Згідно з п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами. 
Таким чином, позивач вважає протиправними дії відповідача з утримання податку на доходи фізичних осіб у розмірі 18 % без подальшого його компенсування при виплаті грошового забезпечення позивачу на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року у справі № 420/1833/25. 
До суду 10 грудня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що є неправильним застосуванням норм Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП), зокрема статей 116-117 КЗпП, як норм загального права в даному спорі, так як військова служба (в т.ч. виплата грошового забезпечення та інших виплат військовослужбовцям) не являється об`єктом регулювання трудового права.
Представник відповідача зазначає, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу, тобто виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни (військовий обов`язок). 
Також представник відповідача зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) добровільно виконало рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року у справі № 420/1833/25, а саме виплатило – 197287,54 грн. двома сумами (182712,17 грн. та 14575,37 грн.).
З огляду на вищевикладене, вимоги Позивача є цілком не обґрунтованими та безпідставними.
Також представник відповідача звертає увагу, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Згідно з розрахункового листа за жовтень 2024 року (Додаток 4 Відзиву) Позивачу були виплачені всі належні суми на день його виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби, в розмірі 471187 грн. 40 коп. Розмір грошового забезпечення за серпень 2024 року становить 25957 грн. 60 коп. Розмір грошового забезпечення за вересень 2024 року становить 25957 грн. 60 коп. Середній заробіток за один календарний день – 851 грн. 07 коп. 
Щодо компенсації сум податку з доходів фізичних осіб представник відповідача зазначає, що у Відповідача відсутні правові підстави для виплати Позивачу грошової компенсації у зв`язку з тим, що така виплата відбулася на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 липня 2025 року у справі №420/13624/25, і такий дохід не пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби.
Своєю чергою, до суду 12 грудня 2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник наполягає на задоволенні позовних вимог.
Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, судом у справі встановлені такі факти та обставини.
Сторони не заперечують, що позивач ОСОБА_1 проходила військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військовій частині НОМЕР_2 ), зокрема, у період з 01.12.2015 року по 23.10.2024 року. 
Так, у позовній заяві позивач зазначила, що згідно з наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21.10.2024 року № 361-ОС «Про особовий склад» виключено зі списків особового складу управління та знято з усіх видів забезпечення по Регіональному центру зв`язку та інформаційних систем майстер-сержанта ОСОБА_1 , техніка-експедитора відділення криптографічного захисту інформації, звільнену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30.09.2024 року № 334-ОС у відставку за підпунктом «а» (за віком – у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі) пункту 3 частини п`ятого статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з правом носіння військової форми одягу. Зокрема, передбачено виключення зі списків особового складу управління та з видів забезпечення, з урахуванням часу та здавання справ та посади, з 23.10.2024 року. 
Також сторони не заперечують, що ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) добровільно виконало рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року у справі № 420/1833/25, а саме виплатило – 197287,54 грн. двома сумами (30.10.2025 року суму 182712,17 грн. та 11.11.2025 року суму 14575,37 грн.).
Відповідно до листа від 07.11.2025 року ІНФОРМАЦІЯ_1 на запит адвоката позивача, суд встановив, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року у справі № 420/1833/25 при виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення компенсація сум податку на доходи фізичних осіб не проводилась, що також підтверджено розрахунковим листом за жовтень 2025 р. листопад 2025 р. на виконання рішення суду по справі № 420/1833/25.
Судом досліджена довідка про розмір грошового забезпечення позивача за серпень –вересень 2024 року, відповідно до якої середній заробіток за один календарний день позивача (51915,20/61) – 851, 07 грн.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню, з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 1282-ХІІ).
Статтею 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) виконало рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року у справі № 420/1833/25, а саме виплатило – 197287,54 грн. двома сумами (30.10.2025 року суму 182712,17 грн. та 11.11.2025 року суму 14575,37 грн.).
Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що на дату звільнення позивача 23.10.2024 року - не був проведений повний розрахунок з позивачем. 
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України). 
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.19 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби органів внутрішніх справ.
Також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, що була підтримана у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, висловлено правову позицію, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Тому суд доходить висновку, щодо застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України.
Також суд зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Таким чином положення статті 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в редакції чинної на час здійснення виплати індексації грошового забезпечення, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Таким чином, позивач має право на виплату середнього заробітку за затримку повного розрахунку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Відповідно до довідки про розмір грошового забезпечення позивача за серпень –вересень 2024 року, середній заробіток за один календарний день позивача (51915,20/61) – 851, 07 грн.
Таким чином, середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні позивача має складати 851, 07 грн х 183 дні= 155745,81 грн., які належать стягненню з відповідача, на користь позивача.
Тому враховуючи вищевикладені та встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги є правомірними та належать задоволенню шляхом визнати протиправною бездіяльність відповідача у нарахуванні та виплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні позивача в розмірі 155745,81 грн.
Судом обраний зазначений спосіб захисту прав позивача з тих підстав, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.
Суд звертає увагу, що закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Суд зазначає, що стаття 117 КЗпП України - це відповідальність, яка покладається на роботодавця за несвоєчасний розрахунок з працівником при звільненні.
Метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Також суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.
Аналогічна правова позиція зазначена в п. 39-41 постанови Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.
Щодо решт позовних вимог, суд зазначає таке.
Відповідно до статей 1 та 2 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі, - Закон №2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 (далі, - Порядок №44).
Відповідно до п. 1 Порядку №44 цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками 
Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).
Згідно з пунктом 2 Порядку №44, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби. 
Пунктом 3 Порядку №44 передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб.
За змістом пунктів 4, 5 Порядку №44 виплата грошової компенсації здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Системний аналіз Порядку №44 доводить, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, так й особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення.
Матеріалами справи підтверджено, що на час проходження військової служби позивачу не була виплачена у належному розмірі грошове забезпечення, яка була виплачена позивачу вже після звільнення позивача з військової служби на виконання рішення суду.
Суд зазначає, що присуджена рішенням суду сума грошового забезпечення позивачу мала бути йому виплачена ще під час проходження ним військової служби.
Тому суд доходить висновку, що позивач має право на компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб та позовні вимоги у цій частині належать задоволенню.
Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що відповідач, заперечуючи проти позову не довів, з посиланням на відповідні докази, правомірності своїх дій, а тому позовні вимоги належать задоволенню.
У зв`язку із задоволенням позову, сплачений судовий збір належить стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд 

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дії та бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,-задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ) у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні позивача в розмірі 155745,81 грн. (сто п`ятдесят п`ять тисяч сімсот сорок п`ять гривень 81 копійок) з урахуванням обов`язкових відрахувань.
Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ) щодо утримання податку на доходи фізичних осіб з суми грошового забезпечення, виплаченого ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року у справі № 420/1833/25. 
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військову частину НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) недоотримане грошове забезпечення у розмірі утриманого податку на доходи фізичних осіб при виплаті грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року у справі № 420/1833/25.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок).
Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко