РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2026      с-ще Тиврів  145/913/25
2/145/85/2026
Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Іванця В. Д. ,
за участю секретаря Урсуляк Ю.В.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с-ща Тиврів, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_1 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна.
Позов обґрунтовує тим, що вона познайомилася з цивільним чоловіком ОСОБА_6 на початку 2017 року і з середини цього ж року почали проживати в м. Києві однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Спочатку проживали в його помешканні, але через конфлікт з попередньою дружиною, почали винаймати квартиру.
Вона на той час фактично не проживала з колишнім чоловіком, але перебувала у шлюбі. За її позовною заявою Солом`янським районним судом м. Києва шлюб з ОСОБА_7 було розірвано.
У 2018 році ОСОБА_6 запропонували роботу в ТОВ "Агро-еталон", що знаходиться в колишньому Тиврівському районі Вінницької області, тому він переїхав проживати в селище Тиврів.
У зв`язку з проходженням військової служби і тим, що до виходу на пенсію залишалося два роки, вона продовжила проживати в м. Києві, але фактичні сімейні відносини з ОСОБА_6 не припинилися, кожні вихідні, відпустки проводили спільно.
Маючи намір зареєструвати шлюб та створити сім`ю, вона та ОСОБА_6 вирішили за спільні кошти побудувати будинок в с. Василівка Вінницького (колишнього Тиврівського) району Вінницької області, за місцем роботи чоловіка.
На початку 2019 року ОСОБА_6 запросив її в с. Василівка і запропонував на вибір дві земельні ділянки, які могла надати Тиврівська селищна рада. Спільно була обрана земельна ділянка по АДРЕСА_1 , також було узгоджено план будинку, господарських будівель та споруд.
Будівництво було розпочато весною 2019 року. За спільні кошти придбавалися будівельні матеріали, винаймалися люди для улаштування фундаменту, стін, перекриття, покриття даху, електрообладнання, газифікації, оздоблення кімнат тощо.
У зв`язку з тим, що у ОСОБА_6 з колишньою дружиною відбувалися судові справи щодо поділу спільного майна подружжя, будинок вирішили оформити на його матір ОСОБА_4 , яка проживала і зареєстрована на даний час в с. Покащів Ківерцівського району Волинської області.
Умовою оформлення документів на ОСОБА_4 було те, що жінка, якій станом на 2020 рік виповнилось 85 років, заповість будинок синові, ОСОБА_6 .
Для отримання права оформлення необхідних документів на земельну ділянку та будівництво будинку 14.11.2020 ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_4 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Красневичем О.А.
На підставі довіреності ОСОБА_6 18.06.2020 провів державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,2477 га кадастровий номер 0524580800:02:002:0156, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та державну реєстрацію речових прав на будинок.
Проживаючи вже в будинку АДРЕСА_1 однією сім`єю з 2020 року вона та ОСОБА_6 мали спільний бюджет, усталені спільні права та обов`язки, які притаманні подружжю, спільно відпочивали у відпустках, спільно відмічали свята та дні народження, спільно вели домашнє господарство: прибирали, планували внутрішнє оздоблення, за ступенем готовності кімнат, купували меблі, техніку, саджали городину, дерева, кущі, збирали урожай.
З 2020 року і до цього часу вона в повній мірі користується всім майном, підтримує його в належному стані, сплачує комунальні платежі, докладає до цього кошти та фізичні зусилля.
Відповідачі  ОСОБА_4  та   ОСОБА_5  на будівництво будинку коштів не надавали, благоустроєм не займалися, утриманням будинку не займалися і не займаються. У с. Василівка ОСОБА_4 ніколи не приїздила, де знаходиться будинок - не знає. ОСОБА_5 був проїздом один раз в 2023 році.
ОСОБА_6 та їй постійно допомагали сусіди. Гарні стосунки підтримувалися з такими сусідами, як: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та іншими.
У 2021 році ОСОБА_6 також звернувся до суду про розірвання шлюбу з колишньою дружиною, ОСОБА_14 . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31.05.2022, у справі №754/8837/21, шлюб було розірвано.
У свою чергу ОСОБА_14 звернулася з позовною заявою до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, і ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.06.22 (справа№754/2152/22) було відкрито провадження у зазначеній цивільній справі.
Оскільки ОСОБА_6 , за спільні сімейні кошти з нею, постійно фінансово допомагав матері, ОСОБА_4 , тому після державної реєстрації земельної ділянки та будинку з господарськими будівлями та спорудами, завершення електрифікації, газифікації, монтажу опалювальної системи та меблювання будинку, ОСОБА_6 звернувся до ОСОБА_4 і та 11.10.2023 склала заповіт на ім`я сина. Згідно з цим заповітом ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_6 не лише будинок в с. Василівка, а все майно, яке буде належати їй на день смерті.
На підставі її заяви, за згодою повіреного ОСОБА_6 , 26.04.2024 вона зареєструвалася в будинку АДРЕСА_1 .
Після закінчення судових спорів щодо поділу майна з колишньою дружиною, ОСОБА_14 , ОСОБА_6 та вона мали зареєструвати шлюб.
Разом з тим, після тривалої хвороби, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.
Знаючи від неї та ОСОБА_6 про те, що будинок та земельна ділянка оформлені на ОСОБА_4 , рідний брат ОСОБА_6 - ОСОБА_5 , відразу почав вимагати у неї залишити будинок.
30.06.2025 на її мобільний телефон через сервіс "Дія" надійшло повідомлення, що її знято з місця проживання за заявою власника житла.
Через доступні інформаційні системи вона також дізналася, що 13.06.2025 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деделюк С.Ю. було посвідчено договір дарування, виданий 13.06.2025 згідно з яким власником житлового будинку загальною площею 126 кв.м, житловою площею 55,8 кв.м та земельної ділянки площею 0,2477 га, кадастровий номер 0524580800:02:002:0156, що знаходяться за адресою:    АДРЕСА_1 , став ОСОБА_5 .
Вона розуміє ОСОБА_4 , що та, як мати, на прохання сина, маючи вік 90 років, вчинила так, як попросив ОСОБА_5 , подарувала будинок та земельну ділянку. Хоча зовні ОСОБА_5 діяв як ніби-то в правовому полі, проте з його сторони вбачається недобросовісність, не врахування тих обставин, що будинок, господарські будівлі та споруди вона та ОСОБА_6 будували спільною працею, за спільні кошти. За наведеного вона вважає, що його умислом є бажання наживи шляхом заволодіння чужим майном. З цією метою ОСОБА_5 здійснив активні дії щодо оформлення на себе договору дарування, в цей же день щодо оформлення права власності на будинок і земельну ділянку, а невдовзі - щодо зняття її з реєстрації місця проживання.
Турбуючись про те, що як військовослужбовець в подальшому залишиться без будь-якого житла, і що будинок та земельна ділянка ОСОБА_5 можуть бути відчужені, для захисту своїх майнових прав та інтересів, вона вирішила звернутись до суду з даним позовом про поділ спільного майна.
Просить визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,2477 га кадастровий номер 0524580800:02:002:0156 та право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 126 кв.м., житловою площею 55,8 кв.м., які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Судові витрати залишити за нею.
Крім того, із позовною заявою подала заяву про забезпечення позову.
Ухвалою суду від 07.07.2025 заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено. Заборонено ОСОБА_5 та будь-яким іншим особам, які діють за його дорученням, вчиняти будь-які дії щодо відчуження, дарування, здачі в оренду (найм), іпотеку, заставу житлового будинку, загальною площею 126 кв.м, житловою площею 55,8 кв.м, та земельної ділянки, площею 0,2477 га, кадастровий номер 0524580800:02:002:0156, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 18.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розгляд за правилами позовного загального провадження.
05.08.2025 відповідач ОСОБА_5 подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив таке.
Копію ухвали, позовну заяву із додатками він отримав 18.07.2025. Кінцевий строк подання відзиву - 02.08.2025. Пред`явлений до нього позов він не визнає і вважає, що у його задоволенні має бути відмовлено. 
Як слідує з позовної заяви, позивачка просить встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 25.07.2017 (час розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 ) по ІНФОРМАЦІЯ_2 (день смерті ОСОБА_6 ).
Вважає, що суд не може встановити вказаний факт у тих часових межах, про які просить позивачка. ОСОБА_3 сама повідомила суд про те, що станом на 25.07.2017 і по 31.05.2022 його брат, ОСОБА_6 , був одружений з ОСОБА_14 . Лише 31.05.2022 його шлюб з ОСОБА_14 рішенням Деснянського районного суду м. Києва було розірвано.
Відповідно до статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляд справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманно подружжю.
Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача з ОСОБА_6 у період з 25.07.2017 по 31.05.2022 суперечить вимогам ст. 25 СК України, оскільки попередній шлюб ОСОБА_6 і ОСОБА_14 був розірваний лише у травні 2022 року.
Віднесення майна до набутого у спільну сумісну власність особами, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, можливо лише тоді, коли спірне майно було набуте саме під час проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тобто, коли буде встановлено такий юридичний факт.
У справі № 522/25049/16-ц Верховний Суд виснував, що "для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно".
А так як спірний будинок був побудований, прийнятий в експлуатацію та зареєстрований протягом 2020-2021 років, коли ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_14 і встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в силу ст. 25 СК України є неможливим, то і позовна вимога про визнання права власності на 1/2 земельної ділянки та на 1/2 житлового будинку не може бути задоволена.
Крім того, згідно з п. 8 ч. 3 ст.178 ЦПК України судові витрати орієнтовно (станом на дату подачі позову до суду) становлять 40000,00 грн. Розрахунок понесених витрат буде подано до закінчення судових дебатів.
Просить у задоволенні позову ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_1 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна, відмовити в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_3 судові витрати.
Протокольною ухвалою Тиврівського районного суду від 22.10.2025 клопотання представника позивача про виклик свідків задоволено. 
Ухвалою Тиврівського районного суду від 22.10.2025 підготовче провадження у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті.
09.04.2026 відповідачем ОСОБА_5 подано до суду заяву про стягнення судових витрат, у якій останній просить стягнути з позивача на його користь, відповідно до задоволених позовних вимог, витрати пов`язані з розглядом справи (надання професійної правничої допомоги) в сумі 40000,00 грн.
У судовому засіданні представник позивача - адвокат Когутницький В.М. просив позов задоволити повністю з підстав викладених у позовній заяві, а в стягненні судових витрат відмовити у повному обсязі.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_15 - адвокат Воронцова О.В. просила в задоволенні позову відмовити, з підстав викладених у відзиві, при цьому зазначила, що житловий будинок та земельна ділянка не можуть бути визнані спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , оскільки останній перебував в іншому шлюбі.
У судовому засіданні позивачка ОСОБА_3 показала, що з 2017 року почала проживати разом із ОСОБА_6 , перед цим розлучившись зі своїм чоловіком. Житловий будинок на половину якого вона претендує був збудований спільно нею та ОСОБА_6 у 2020 році. Будинок був введений в експлуатацію в 2021 чи 2022 році. У 2022 році вони купували меблі та продовжували облаштовувати будинок. На час побудови будинку ОСОБА_6 перебував у іншому шлюбі, при цьому тривала процедура розлучення. Коли в ОСОБА_6 трапилися два інсульти, то поряд з ним перебувала лише вона, а його брат - відповідач ОСОБА_5 тільки телефонував йому.
У судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 показав, що приблизно в 2017 році його брата ОСОБА_6 перевели працювати в Вінницьку область. ОСОБА_6 хотів забрати матір з собою, побудувати їй будинок та доглядати за нею. При цьому їх мати ОСОБА_4 дала ОСОБА_6 30 тисяч доларів США, частину з яких отримала від продажу будинку на Волині, а інша частина - це були її з батьком збереження. Доказів передачі цих коштів ОСОБА_6 не має. Брат ОСОБА_6 розповідав йому, що до нього приїжджає позивачка ОСОБА_3 , десь раз на два тижні. Так дійсно його брат будував будинок у Тиврівському районі Вінницької області для матері, куди хотів її перевезти. Будинок ще перед війною ОСОБА_6 оформив на матір, якій скидав документи. У свою чергу їх матір ОСОБА_4 написала заповіт, яким заповіла своє майно ОСОБА_6 . Коли брат помер, то матір подарувала йому житловий будинок у с. Василівка з земельною ділянкою. Отже, саме він є власником спірного будинку. Він не знає, коли брат розлучився зі своє першою дружиною, однак за 6-7 років до смерті перестав мешкати з нею. 
Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилась, хоча про дату і час судового засідання повідомлена у порядку, встановленому законом. Причин неявки суду не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляду за її відсутності не надходило.
Свідок ОСОБА_10 дала показання, що проживає в с. Василівка та працює у ТОВ "Агро-еталон". У 2018 році вона познайомилася з ОСОБА_6 , який також прийшов працювати заступником директора в ТОВ "Агро-еталон". З кінця 2019 року, початку 2020 року ОСОБА_3 почала мешкати разом із ОСОБА_6 у гуртожитку підприємства, де вона була комендантом. ОСОБА_3 та ОСОБА_6 жили як одна сім`я, як чоловік та жінка, а вона постійно спілкувалася з ними, ходили один до одного в гості. Саме ОСОБА_3 та ОСОБА_6 разом вибирали земельну ділянку для будівництва, одна з яких була по сусідству з нею, однак вони обрали іншу. Далі на весні 2020 року розпочалося будівництво будинку, при цьому ОСОБА_3 готувала обіди майстрам. Будинок був побудований до початку війни. ОСОБА_3 приїжджала до ОСОБА_6 кожні вихідні та у відпустки. ОСОБА_3 збирала сумки для матері ОСОБА_6 . Також їй відомо, що спірний будинок був оформлений на ОСОБА_4 , оскільки в ОСОБА_6 були якісь проблеми з першою дружиною, мали місце суди за майно. У подальшому мати мала залишити заповіт на сина ОСОБА_6 . Коли будувався будинок ОСОБА_6 перебував у іншому шлюбі, розлучився він у 2024 році та мав зареєструвати шлюб з ОСОБА_3 . Зі слів ОСОБА_3 , їй відомо, що вони вели спільний бюджет.
Свідок ОСОБА_8 дала показання, що проживає в с. Василівка та є старостою вказаного села. У 2017-2018 році ОСОБА_6 почав працювати заступником генерального директора ТОВ "Агро-еталон". Спочатку ОСОБА_6 проживав у гуртожитку з ОСОБА_3 . ОСОБА_6 брав рішення сільської ради про виділення земельною ділянки, яку було зареєстровано за його матір`ю ОСОБА_4 . У 2019 році ОСОБА_6 розпочав будівництво будинку, на її думку, за спільні з ОСОБА_3 кошти. ОСОБА_3 кожні вихідні та у всі відпустки приїжджала до ОСОБА_6 . ОСОБА_16 вони у будинок, який знаходиться по сусідству, через дві хати, до початку війни. Не чула, що вказаний будинок будувався для матері ОСОБА_6 та що матір давала на це якісь кошти. Будинок до цих пір не добудований, а саме 2 поверх косметично.
Свідок ОСОБА_13 дала показання, що в 2018 році в с. Василівка приїхав ОСОБА_6 та почав працювати в ТОВ "Агро-еталон", де також працював її батько. Спочатку ОСОБА_6 надали гуртожиток на підприємстві. ОСОБА_6 та її батько дружили. Батько познайомив її з ОСОБА_6 . Десь через два тижні після цього приїхала ОСОБА_3 , яку ОСОБА_6 представив як дружину. У подальшому ОСОБА_6 та ОСОБА_3 вирішили побудувати будинок, при цьому її батько допомагав шукати для цього земельну ділянку. Землю знайшли неподалік від неї, на скільки пам`ятає, землю виділили за рішенням сесії. Наприкінці 2019 року розпочалося будівництво спірного будинку, яке закінчилося в 2022 році. Фінансові питання вирішувала в тому числі і ОСОБА_3 , коли в ОСОБА_6 не було коштів, то вона скидала на її картку гроші, якщо потрібно було щось докупити. На її думку будинок будувався за спільні кошти ОСОБА_3 , яка отримувала зарплату та ОСОБА_6 , який отримував зарплату та пенсію. ОСОБА_3 проводила з ОСОБА_6 усі вихідні, відпустки. Свята, дні народження вона святкувала разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . Земельна ділянка на якій будувався будинок була оформлена на матір ОСОБА_6 - ОСОБА_4 , оскільки в нього були питання з попереднім шлюбом. Саме це було перешкодою для одруження з ОСОБА_3 . Коли разом святкували у 2024 році Новий рік, то ОСОБА_6 сказав їй, що планує зробити пропозицію ОСОБА_3 . Їй невідомо, що мати давала ОСОБА_6 якісь кошти, водночас останній сам утримував свою маму. 
Свідок ОСОБА_9 дав показання, що працює зоотехніком на ТОВ "Агро-еталон". На підприємстві в 2018 році познайомився з ОСОБА_6 ОСОБА_6 повідомив його, що має намір побудуватися, тоді навіть разом їздили дивитися для цього земельну ділянку. Земельну ділянку видали на підставі рішення сесії, однак її було оформлено на ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_6 судився з першою дружиною. Йому відомо, що з першою дружиною ОСОБА_6 разом не проживав років 12. Далі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у 2019 році почали будівництво, одразу побудували літню кухню, де почали разом проживати. ОСОБА_3 та ОСОБА_6 були не розписані. Вони будувалися для себе, посадили садок, зробили дорогу, провели газ. На даний час будинок не закінчено, а саме другий поверх. Мати ОСОБА_6 - ОСОБА_4 ніколи не приїжджала до сина, кошти не давала, навпаки ОСОБА_6 допомагав їй. 
Свідок ОСОБА_12 , дав показання, що знає ОСОБА_3 з 2017 року, а ОСОБА_6 - з 2018 року. У 2018 році ОСОБА_6 прийшов працювати на ТОВ "Агро-еталон". Коли ОСОБА_6 та ОСОБА_3 вирішили будуватися, то відповідно до рішення сесії в 2019 році їм виділили в с. Василівка земельну ділянку. Земельну ділянку було оформлено на матір ОСОБА_6 - ОСОБА_4 , оскільки в ОСОБА_17 були суди з першою жінкою. Будівництво житлового будинку розпочалося в 2020 році, а завершено в 2022 році. Будинок був оформлений в 2021 році. ОСОБА_3 кожні вихідні приїжджала до ОСОБА_6 , інших жінок в останнього не було. Вони були як чоловік та дружина і мали намір розписатися. Будинок, на скільки йому відомо, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 будували за спільні кошти. Мати ОСОБА_6 не допомагала, навпаки він їздив до неї, забирати її в с.Василівку він наміру не мав.
Суд, вислухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, дійшов такого висновку.
Судом установлено, що позивачка ОСОБА_3 25.07.2017 розірвала шлюб з чоловіком ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 25.07.2017 серія НОМЕР_1 (а.с.14).
Позивачка ОСОБА_3 відповідно до витягу з реєстру Тиврівської територіальної громади від 26.04.2024 № 2024/004216257 з 26.04.2024 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13).
Відповідно до копії скріншотів з додатку "Дія" позивачу ОСОБА_3 надійшло повідомлення 30.06.2025 про те, що її знято з місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , за заявою власника житла (а.с.20-21).
На підставі рішення від 30.06.2020 № 504 38 сесії 7 скликання Василівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2477 га, кадастровий номер: 0524580800:02:002:0156, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.07.2020 № 215742406 (а.с.18) та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.06.2020 № НВ-0519590462020 (а.с.19).
Відповідно до копії нотаріально посвідченої довіреності від 14.11.2020 (а.с.15)відповідачка ОСОБА_18 уповноважила свого сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , бути її представником з усіма необхідними повноваженнями в усіх установах, підприємствах, організаціях з питань: 
- виготовлення, подачі та отримання всіх необхідних документів (в тому числі декларації про початок будівельних робіт, декларації про готовність об`єкта до експлуатації, дозволу на виконання будівельних робіт, будівельного паспорта, технічного паспорта, будинкової книги, довідки про присвоєння адреси житловому будинку), що стосуються проведення будівництва на належній їй земельній ділянці для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2477 га, кадастровий номер: 0524580800:02:002:0156, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- реєстрації права власності на її ім`я на новозбудований житловий будинок (або нерухоме майно з іншою назвою), розташований на вищезазначеній ділянці;
- розпорядження (оренда, продаж, міна) належною їй земельною ділянкою для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2477 га, кадастровий номер: 0524580800:02:002:0156, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також нерухомим майном, що буде на ній розташоване.
06.01.2021 за відповідачкою ОСОБА_4 зареєстровано право власності на будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 126 кв.м., житловою 55,8 кв.м., який розташований на земельній ділянці площею 0,2477 га, кадастровий номер: 0524580800:02:002:0156, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.01.2021 № 240050391 (а.с.17).
Згідно з копією заповіту від 11.10.2023, зареєстрованого в реєстрі за № 63, посвідченого секретарем виконавчого комітету Олицької селищної ради Луцького району Волинської області відповідачка ОСОБА_4 на випадок її смерті все своє майно заповіла синові ОСОБА_6 (а.с.16).
13.06.2025 за відповідачем ОСОБА_5 на підставі договорів дарування від 13.06.2025 № 1577 та № 1578 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 126 кв.м., житловою 55,8 кв.м. та земельну ділянку, площею 0,2477 га, кадастровий номер: 0524580800:02:002:0156, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28.06.2025 (а.с.22-25).
Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31.05.2022 по справі № 754/8837/21 шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_14 розірвано (а.с.28-29, 70-71).
13.06.2022 Деснянським районним судом м. Києва відкрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_14 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя (а.с.30). Ухвалою цього ж суду від 06.08.2024 провадження зупинене, оскільки відповідач ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 помер (а.с.31).
Відповідно до ч. 1 ст . 2 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
У порядку частини четвертої вказаної статті сім`я створюється не тільки на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а й на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно з ч. 6 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. При цьому, в порядку статті 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя або оголошення його померлим, а також у разі його розірвання.
Положеннями статті 74 СК України врегульовані майнові права осіб, що проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Ці положення є виключенням, а отже, особи, які проживали без реєстрації шлюбу інших прав, ніж визначені статтею 74 СК України, не набувають.
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Відповідно до ч. 1 ст. 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.
У постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 26.09.2018 у справі № 244/4801/13-ц (провадження №61-23286св18), від 25.04.2019 у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19), від 13.05.202 у справі № 727/8026/23 (провадження № 61-5139св24) визначено, що для встановлення факту спільного проживання необхідною умовою є, зокрема, неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.
Тлумачення наведених вище норм сімейного законодавства дає підстави стверджувати, що законодавець визначив пріоритетність зареєстрованого шлюбу, також визначений принцип одношлюбності і заборони на укладання шлюбу з особою, яка вже перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі.
Встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є визнанням державою сімейних стосунків фізичних осіб і за своєю суттю є альтернативою зареєстрованого шлюбу, а отже такі відносини мають бути правомірними.

Право власності на спірні земельну ділянку площею 0,2477 га, кадастровий номер 0524580800:02:002:0156, та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 126 кв.м., житловою 55,8 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 мати ОСОБА_6 - відповідачка ОСОБА_4 набула 07.07.2020 та 06.01.2021 відповідно, тобто під час перебування ОСОБА_6 у шлюбі з ОСОБА_14 , що сторони також не заперечують.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_6 з 20.10.1984 по 31.05.2022 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_14 , що не заперечується та визнається сторонами та їх представниками.
Указані обставини унеможливлюють установлення судом факту спільного проживання позивача ОСОБА_3 з ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, починаючи з 25.07.2017 по 24.05.2024, оскільки вказане не відповідає нормам сімейного права, суперечить моральним засадам суспільства та вимогам статті 25 СК України.
Аналогічний висновок виснував у своїй постанові від 12.03.2025 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №336/1978/23 (провадження № 61-15936 св 24).
Водночас суд зазначає, що наведена вище заборона встановлення факту спільного проживання при перебуванні в іншому зареєстрованому шлюбі є законодавчою, а не судовою та розширеному тлумаченню не підлягає.
За відсутності правових підстав для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 25.07.2017 по 24.05.2024 ОСОБА_6 (перебував у іншому шлюбі, який розірвано лише 31.05.2022) та ОСОБА_3 , відсутні і підстави, передбачені 74 СК України вважати спірне майно, а саме земельну ділянку та житловий будинок такими, що належить їм на праві спільної сумісної власності, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.
Посилання представника позивача на правову позицію викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 по справі №523/14489/15-ц є безпідставним, оскільки обставини цієї справи не є релевантними обставинам справи, що розглядається. Окрім того, обов`язковою умовою застосування такої постанови (пункти 48 та 70) є проживання жінки та чоловіка однією сім`єю якщо вони не перебувають у шлюбі між собою, у тому числі і в будь-якому іншому шлюбі. 
Крім того, суд під час ухвалення рішення, оцінюючи зібрані у справі докази, дійшов висновку про те, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу на час придбання спірної земельної ділянки та будівництва будинку за спільні кошти, оскільки подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.
Суд зазначає, що сам факт спільного відпочинку ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на вихідні та під час відпусток, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.
Покази, які надали свідки безпосередньо в судовому засіданні щодо ведення спільного господарства ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , наявність у них спільного бюджету, суд до уваги не приймає, оскільки свідки пояснили, що вказані обставини їм відомі зі слів самої позивачки. Інших доказів на підтвердження цих фактів суду не надано.

Щодо посилання представника позивача на режим окремого проживання згідно зі ст. 119 СК України, суд зазнає таке. 
Відповідно до ч. 1 ст. 119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.
СК України в окремих випадках передбачає певні правові наслідки встановлення режиму окремого проживання подружжя. Однак такий режим не виникає лише в силу того, що чоловік і дружина живуть у різних місцях. Умовою такого режиму є рішення суду за заявою подружжя або позовом одного з них.
Суд зазначає, що позивачем та його представником не надано доказів того, що між подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_14 встановлювався режим окремого проживання, передбачений ст. 119 СК України, а тому, щодо спірного майна, не могли виникнути правові наслідки встановлення режиму окремого проживання, передбаченні ст.120 СК України.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
З урахуванням установлених судом обставин та змісту спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.
Отже, враховуючи те, що суд дійшов висновку про повну відмову в задоволенні позову, тому заходи забезпечення позову підлягають скасуванню після набрання рішенням суду законної сили. 

Щодо стягнення з позивача судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу в сумі 40000 гривень, суд зазначає таке.
Положеннями ч. 2 ст. 137 ЦПК України, визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено .
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Про намір стягнення судових витрат на правничу допомогу в розмірі 40 тисяч гривень відповідач ОСОБА_5 зазначив у відзиві, а під час розгляду справи по суті, до початку судових дебатів, його представник - адвокат Воронцова О.В. подала до суду заяву про розподіл судових витрат. 
До заяви про стягнення судових витрат відповідач ОСОБА_5 долучив договір про надання професійної правничої допомоги у цивільній справі від 24.07.2025 № 100, акт виконаних робіт (наданих послуг) від 20.01.2026, квитанцію до прибуткового касового ордера № 100.
Так, судом установлено, що 24.07.2025 між адвокатом Воронцовою О.В. та відповідачем ОСОБА_5 укладено договір № 100 про надання професійної правничої допомоги (а.с.203, 204), відповідно до розділу 1 Договору адвокат бере на себе зобов`язання здійснити підготовку для складення відзиву на позовну заяву, участь у судових засіданнях, складення інших процесуальних документів, надання юридичних консультацій, а згідно з п. 4.1. клієнт сплачує адвокату гонорар у сумі 40000 грн в день укладання Договору.
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 100 від 24.07.2025 від ОСОБА_5 на підставі договору від 24.07.2025 № 100 сплатив адвокату Воронцовій О.В. 40000 грн (а.с.202).
20.01.2026 адвокатом та відповідачем підписано акт виконаних робіт (наданих послуг) (а.с.201), у якому сторони погодили, що вартість професійної правничої допомоги становить 40000 гривень, а саме
- ознайомлення з матеріалами цивільної справи - 5000 грн;
- складення відзиву на позов - 5000 грн;
- участь у судових засіданнях - 25000 грн;
- проведення юридичних консультацій по суті справи - 5000 грн.
Отже, витрати на правничу допомогу понесені відповідачем становлять 40000 грн.
Суд зазначає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також, чи була їх сума обґрунтованою (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Дослідивши докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката не відповідає критерію співмірності зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову.
Зокрема, в частині ознайомлення адвоката з матеріалами цивільної справи, суд вважає, що вивчення позовної заяви та того обсягу доданих до неї доказів не потребувало від професійного адвоката значних витрат часу. Справа складається з невеликого обсягу документів (матеріалів/доказів), які б потребували значного часу на їх дослідження та вивчення, тому витрати і цій частині можуть становити 2000 грн.
Щодо участі адвоката в судових засіданнях, то станом на 20.01.2026, час складання акту виконаних робіт (наданих послуг), адвокат відповідача взяла участь у 4 судових засіданнях (22.10.2025, 20.11.2025, 11.12.2025 та 20.01.2026), а не в п`яти, як у ньому зазначено. Крім того вартість одного судового засідання оцінено в 5 тисяч гривень, що не може бути визнано судом співмірним зі складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, навіть враховуючи територіальну віддаленість суду та витрати на проїзд. Водночас самі судові засідання були тривалістю до однієї години, крім засідання в якому допитувалися свідки. Суд дійшов висновку, що витрати на участь адвоката в одному судовому засіданні за вказаних обставин становлять 2500 грн, всього 10000 грн за 4 таких засідання.
Крім того, до акту виконаних робіт включено таку позицію як юридичні консультації по суті справи. Водночас, матеріали не містять детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом щодо кількості таких консультацій, їх суть та вплив на вирішення справи. Суд зазначає, що дана справа не є складною, оскільки містить мало фактичних та правових підстав. Також, питання права спільної сумісної власності подружжя врегульовані однією главою СК України, що свідчить про відсутність значного обсягу правових норм та законодавчого регулювання, що також вказує, що дана справа не є складною і не потребує значних обсягів правничої допомоги адвоката. З цих причин витрати на професійну правничу допомогу в цій частині є необґрунтованими.
Суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
Отже, суд дійшов висновку про зменшення судових витрат - витрат на професійну правничу допомогу, які відповідач ОСОБА_5 та його представник просять стягнути з позивача та які підлягають розподілу за результатами розгляду справи до 17000 грн.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням викладеного, враховуючи відмову у задоволенні позову, витрати відповідача ОСОБА_5 на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з позивача на його користь.

Керуючись ст. 2, 19, 23, 76-80, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_1 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок.
Заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 грудня 2024 року - скасувати.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Вінницького апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складений 20 квітня 2026 року.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідачі: 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя   Іванець В.  Д.