ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 лютого 2026 року	справа № 380/16870/25	
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Москаля Р.М. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач), від імені якого діє представник Гомзяк І.А., звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (далі – відповідач) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії. Ухвалою №380/16870/25 від 19.09.2025 суд роз`єднав позовні вимоги ОСОБА_1 в самостійні провадження, в провадженні цієї справи будуть розглядатися такі вимоги (з урахуванням уточненої позовної заяви від 14.09.2025): 
- визнати протиправними дії Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не застосування при встановленні, обчисленні та виплаті ОСОБА_1 надбавки за науковий ступінь починаючи з 01.01.2017 по 02.09.2019 включно, відповідно до вимог частини 2 статті 59 Закону України «Про вищу освіту»;
- зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення (у тому числі одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби) ОСОБА_1 з 01.01.2017 по 02.09.2019 з урахуванням доплати за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 15% від посадового окладу відповідно до вимог частини 2 статті 59 Закону України «Про вищу освіту».
Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що з 18 серпня 2015 року по 02 серпня 2019 року ОСОБА_1 проходив військову службу та перебував на фінансовому забезпеченні у Фінансовому управлінні Генерального штабу ЗС України (далі – ФУ ГШ ЗСУ). 02 серпня 2019 року наказом начальника Головного управління морально – психологічного забезпечення Збройних Сил України № 145 (по стройовій частині) першого заступника начальника Головного управління морально – психологічного забезпечення Збройних Сил України ОСОБА_1 звільнено з військової служби, знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу з 02.08.2019 року. Позивач стверджує, що на день виключення зі списків особового складу відповідач не у повному обсязі нарахував та виплатив йому грошове забезпечення, оскільки в період з 01.01.2017 року по 02.09.2019 року нараховував та виплачував надбавки за науковий ступінь у заниженому розмірі. З відповіді на адвокатський запит його представника та карток особового рахунку слідує, що розмір доплати за науковий ступінь «Кандидат наук» ОСОБА_1 встановлено відповідно до підпунктів 2 та 3 пункту 6 Постанови № 704 - в розмірі 5% посадового окладу. Проте відповідно до частини другої статті 59 Закону України «Про вищу освіту» науково-педагогічним, науковим і педагогічним працівникам закладів вищої освіти встановлюються доплати за науковий ступінь доктора філософії та доктора наук у розмірах відповідно 15 та 25 відсотків посадового окладу. Позивач стверджує, що при конкуренції правових норм щодо визначення розміру доплат за науковий ступінь та за вчене звання, повинен застосовуватись Закон України «Про вищу освіту», а не Постанова № 704. Іншими словами, для тих військовослужбовців, які проходять службу в вищих військових навчальних закладах, така доплата має встановлюватися з урахуванням мінімальних гарантій, що передбачені статтею 59 Закону України «Про вищу освіту».
Відповідач проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Звертає увагу суду, що передбачені 59 Закону України «Про вищу освіту» гарантії поширюються на працівників закладів вищої освіти, а не військовослужбовців, що проходять військову службу у вищих військових навчальних закладах. Зазначив, що позивач є пенсіонером та отримує пенсію за вислугу років у ГУ ПФУ у Львівській області (про що зазначено, зокрема, у долученому до позовної заяви зверненні Позивача від 24.05.2025), призначену відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” від 09.04.1992 №2262-XII (далі - Закон № 2262-ХІІ), тому гарантії його соціального і правового захисту встановлюються саме Законом № 2262-ХІІ та іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання, у тому числі Постановою Кабінету Міністрів України “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704 (далі - Постанова КМУ № 704) та Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок МОУ № 260), Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260 (втратила чинність 07.06.2018), які, у свою чергу, містять спеціальні правові норми щодо соціального захисту військовослужбовців. Відтак, відповідач правомірно, у відповідності до положень Постанови Кабінету Міністрів України №704 та Порядку № 260 визначив розмір надбавки за науковий ступінь військовослужбовця, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовної заяви позивача.
Разом із відзивом на позовну заяву відповідач подав клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку із пропуском строків звернення до суду, передбачених у статті 233 КЗпП України. Вирішуючи питання щодо дотримання строків звернення до суду з цим позовом суд керується висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 21.03.2025 року у справі № 460/21394/23 щодо застосування статті 233 КЗпП України, в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, такого змісту:
« 65. Підсумовуючи наведене, Судова палата зазначає, що, вирішуючи питання щодо застосування статті 233 КЗпП України, в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, дійшла таких висновків:
65.1. Якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).
65.2. З урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.»
Оскільки спірні правовідносини стосуються складової грошового забезпечення за період до 19.07.2022, то з огляду норму статті 233 КЗпП України у редакції, що була чинною на той час («у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком») позивач не пропустив строк звернення до суду. Отже, клопотання відповідача про залишення позову без розгляду не підлягає задоволенню, а спір слід розглянути по суті.
Суд дослідив долучені до матеріалів справи копії письмових доказів та встановив такі фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини:
ОСОБА_1 з 18.08.2015 по 17.09.2019 проходив військову службу у Головному управлінні морально-психологічного забезпечення Збройних Сил України та перебував на фінансовому забезпеченні у Фінансовому управлінні Генерального штабу Збройних Сил України (а.с.14).
Відповідно до картки особистого рахунку військовослужбовця в період з квітня 2016 року по вересень 2019 року ОСОБА_1 нараховувалася та виплачувалася надбавка за науковий ступінь на підставі підпунктів 2 та 3 пункту 6 Постанови № 704 в розмірі 5% посадового окладу (а.с. 20-22, 34 зворот) як особи, що має науковий ступінь кандидата педагогічних наук (а.с. 23).
Наказом начальника Головного управління морально – психологічного забезпечення Збройних Сил України № 145 (по стройовій частині) від 02.08.2019 року першого заступника начальника Головного управління морально – психологічного забезпечення Збройних Сил України ОСОБА_1 звільнено з військової служби, знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу з 17.09.2019 року.
При прийнятті рішення суд керується такими правовими нормами:
Основні правові, організаційні, фінансові засади функціонування системи вищої освіти, створює умови для посилення співпраці державних органів і бізнесу з закладами вищої освіти на принципах автономії закладів вищої освіти, поєднання освіти з наукою та виробництвом з метою підготовки конкурентоспроможного людського капіталу для високотехнологічного та інноваційного розвитку країни, самореалізації особистості, забезпечення потреб суспільства, ринку праці та держави у кваліфікованих фахівцях визначає Закон України «Про вищу освіту» від 1 липня 2014 року № 1556-VII (далі – Закон 1556). 
У цьому Законі (стаття 1 «Основні терміни та їх визначення») терміни вживаються в такому значенні:
- заклад вищої освіти - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей (п.7);
- вищий військовий навчальний заклад (заклад вищої освіти із специфічними умовами навчання) - заклад вищої освіти державної форми власності, який здійснює на певних рівнях вищої освіти підготовку курсантів (слухачів, студентів), ад`юнктів для подальшої служби на посадах офіцерського (сержантського, старшинського) або начальницького складу з метою задоволення потреб Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, центральних органів виконавчої влади із спеціальним статусом, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту (п.6).
Відповідно до частини першої статті 52 Закону №1556 учасниками освітнього процесу у закладах вищої освіти є: 1) наукові, науково-педагогічні та педагогічні працівники; 2) здобувачі вищої освіти та інші особи, які навчаються у закладах вищої освіти; 3) фахівці-практики, які залучаються до освітнього процесу на освітньо-професійних програмах; 4) інші працівники закладів вищої освіти. Статтею 53 Закону №1556 визначено, що науково-педагогічні працівники - це особи, які за основним місцем роботи у закладах вищої освіти провадять навчальну, методичну, наукову (науково-технічну, мистецьку) та організаційну діяльність. Відповідно до статті 54 цього Закону в Україні присвоюються такі вчені звання: 1) старший дослідник; 2) доцент; 3) професор. Вчене звання професора та доцента присвоюється особам, які професійно здійснюють науково-педагогічну або творчу мистецьку діяльність. 
Відповідно частини другої статті 59 Закону №1556 науково-педагогічним, науковим і педагогічним працівникам закладів вищої освіти встановлюються доплати за науковий ступінь доктора філософії та доктора наук у розмірах відповідно 15 та 25 відсотків посадового окладу, а також за вчене звання доцента і старшого дослідника - 25 відсотків посадового окладу, професора - 33 відсотки посадового окладу. 
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі – Закон №2232-XII). Частиною першою статті 2 цього Закону визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. 
Відповідно до частини 9 статті 11 Закону №2232-XII порядок заміщення вакантних посад командування і науково-педагогічних працівників військового навчального підрозділу закладу вищої освіти для підготовки офіцерів запасу визначається Міністерством оборони України за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері освіти і науки.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі – Закон №2011-ХІІ) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Стаття 9 «Грошове забезпечення військовослужбовців» Закону №2011-ХІІ регламентує питання грошового забезпечення військовослужбовців таким чином: 
1. Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
2. До складу грошового забезпечення входять:
- посадовий оклад, оклад за військовим званням;
- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
- одноразові додаткові види грошового забезпечення.
3. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
4. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», що була чинною до 28.02.2018 року, встановлено виплату доплати за науковий ступінь кандидата або доктора наук з відповідної спеціальності, якщо діяльність за профілем відповідає науковому ступеню: - військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу центральних апаратів державних органів, їх регіональних управлінь та інших органів управління військових формувань, військових комісаріатів, військовослужбовцям Адміністрації, територіальних органів, територіальних підрозділів, Головного управління та підрозділів урядового фельд`єгерського зв`язку, санаторно-курортних закладів, закладів охорони здоров`я та організацій Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації - у розмірі відповідно 5 і 10 відсотків посадового окладу; - іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу - в розмірі відповідно 15 і 25 відсотків посадового окладу. За наявності двох наукових ступенів доплата встановлюється за одним (вищим) науковим ступенем.
У подальшому Кабінет Міністрів України в Постанові від 30 серпня 2017 р. № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі – Постанова №704), що набрала чинності з 01.03.2018, серед іншого встановив таке:
«… 2. Установити, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. …
6. Виплачувати: … 
2) доплату за науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) або доктора наук з відповідної спеціальності, якщо діяльність за профілем відповідає науковому ступеню, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу в розмірі відповідно 5 і 10 відсотків посадового окладу. За наявності двох наукових ступенів доплата встановлюється за одним (вищим) науковим ступенем;
3) доплату за вчене звання військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу, які обіймають посади, пов`язані з педагогічною або науковою діяльністю, і мають вчене звання доцента, старшого наукового співробітника або старшого дослідника, в розмірі 5 відсотків, професора - 10 відсотків посадового окладу. За наявності двох або більше вчених звань доплата встановлюється за одним (вищим) званням».
Закон України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 6 вересня 2012 року № 5207-VI (далі – Закон № 5207-VI) визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина. У цьому Законі (стаття 1) наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:
- дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;
- пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
При прийнятті рішення суд керується такими мотивами:
І. відповідно до обставин цієї справи, позивач проходив військову службу в Головному управлінні морально-психологічного забезпечення ЗСУ, мав наукову ступінь «кандидата наук» та протягом січня 2017-вересня 2019 року отримував доплату за науковий ступінь у розмірі 5% від посадового окладу, встановлену Постановою № 704. 
Позивач стверджує, що відповідач при визначенні розміру надбавки за науковий ступінь протиправно не застосовував частину 2 статті 59 Закону України «Про вищу освіту». 
Суд звертає увагу, що заявлені позовні вимоги фактично зводяться до прохання позивача застосувати до спірних правовідносин норми законодавства, які регулюють питання встановлення доплати за науковий ступінь і за вчене звання та її розмір науково-педагогічним працівникам закладів вищої освіти. Водночас позивач не надав суду будь-яких доказів того, що під час спірного періоду перебував на посаді науково-педагогічного працівника ВВНЗ.
Отже, посилання позивача на положення частини другої статті 59 Закону України «Про вищу освіту» є безпідставним, оскільки ця норма регулює правовідносини щодо матеріального забезпечення окремої категорії осіб — науково-педагогічних, наукових та педагогічних працівників, до яких позивач не належав. Таким чином, позивач фактично обґрунтовує свої вимоги нормами права, дія яких не розповсюджується на спірні правовідносини , що саме по собі виключає можливість їх застосування судом при вирішенні цього спору. Отже, позовні вимоги є очевидно безпідставними та не підлягають до задоволення. 
ІІ. При цьому, навіть якщо б позивач проходив військову службу на посадах науково-педагогічного складу військового ВНЗ, то суд звертає увагу, що Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав КАС ВС сформувала такий висновок від 04.11.2025 року у справі № 420/12420/24 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/131522681) щодо тлумачення та застосування частини 2 статті 59 Закону № 1556-VII в частині, що стосується визначення розміру доплат за науковий ступінь та за вчене звання, що повинні зазначатися у довідці про розмір грошового забезпечення військовослужбовця, науково-педагогічного працівника, який проходив військову службу у вищому військовому навчальному закладі, для проведення перерахунку його пенсії: 
- Кабінету Міністрів України делеговано повноваження встановлювати розміри грошового забезпечення військовослужбовців та а також встановлювати умови і порядок перерахунку пенсій призначених відповідно до Закону № 2262;
- на виконання свої повноважень КМУ прийняв постанову № 704 та Порядок № 260, які регулюють питання виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, в тому числі і виплату доплати за науковий ступінь та за вчене звання;
- приписи Закону № 1556-VII визначають правові засади організації, функціонування та розвитку системи вищої освіти в Україні; встановлюють стандарти якості освіти, порядок акредитації навчальних закладів, а також засади фінансування вищої освіти; регулюють виключно відносини у сфері надання освітніх послуг, створення і утримання навчальних закладів; визначають права та обов`язки учасників освітнього процесу і безпосередньо їх стосуються. При цьому з метою стимулювання наукової діяльності та збереження кваліфікованих кадрів у сфері вищої освіти частиною другою статті 59 Закону № 1556-VII передбачено, що до складу матеріального забезпечення науково-педагогічних, наукових і педагогічних працівників університетів, академій, інститутів та коледжів входять додаткові виплати у вигляді доплат за наукові ступені та вчені звання, у розмірах, встановлених частиною другою статті 59 Закону № 1556-VII;
- вказані нормативно-правові акти регулюють різні за своєю правовою природою (стимулюючі доплати до заробітної плати і складові грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії) та за суб`єктним складом (науково-педагогічні, наукові та педагогічні працівники і військовослужбовці) правовідносини;
- положення Закону № 1556-VII регулюють питання, пов`язані з діяльністю у сфері вищої освіти і не мають стосунку до нарахування та виплати грошового забезпечення військовослужбовців, визначені цим Законом гарантії щодо визначення розміру доплат за науковий ступінь та вчене звання науково-педагогічним, науковим, педагогічним та іншим працівникам закладів вищої освіти не застосовуються при визначенні розміру відповідних доплат військовослужбовцям, які проходять військову службу у вищих військових навчальних закладах та обіймають посади, пов`язані з науково-педагогічною діяльністю у вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання), а відповідно не повинні застосовуватися при визначенні розміру доплат за науковий ступінь та вчене звання, які зазначаються у довідках про розмір грошового забезпечення, що видаються для проведення перерахунку пенсії;
- розмір доплат за науковий ступінь та вчене звання, що враховується при перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-XII, визначається виключно на підставі спеціальних нормативно-правових актів, що регулюють питання соціального забезпечення військовослужбовців, зокрема, відповідно до положень Постанови КМУ №704 та Порядку № 260, без застосування положень частини другої статті 59 Закону №1556-VII. 
Суд відповідно до частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та частини п`ятої статті 242 КАС України повинен врахувати ці висновки Судової палати Верховного Суду при вирішенні подібних правовідносин. 
Отже, системний аналіз Закону № 1556, Закону № 2011-ХІІ, Постанови № 704 та рішення судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у справі №420/12420/24 дозволяє зробити висновок, що передбачені статтею 59 Закону України «Про вищу освіту» гарантії науково-педагогічним, працівникам закладів вищої освіти (доплати за науковий ступінь та за вчене звання):
- поширюються на працівників закладів вищої освіти, тобто «цивільних» закладів, а також цивільних осіб, що працюють на посадах науково-педагогічного складу вищих військових навчальних закладів на умовах трудового договору; 
- не поширюються на військовослужбовців, у тому числі на тих, що проходять військову службу на посадах науково-педагогічного складу ВВНЗ, оскільки питання розміру їх матеріального та грошового забезпечення, в т.ч. розміру доплати за науковий ступінь та вчене звання врегульовано спеціальним законодавством - Законом № 2011-ХІІ та прийнятою на його реалізацію Постановою № 704 та Порядком № 260. 
З огляду на зазначене, суд відхиляє як помилкові аргументи позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин положень частини 2 статті 59 Закону №1556, оскільки позивач не надав доказів здійснення науково-педагогічної діяльності. Крім того, навіть за умови здійснення такої, згадана норма не регулює правовідносини щодо визначення розміру доплат за вчене звання та науковий ступінь військовослужбовця, що проходить військову службу в ВВНЗ на посаді науково-викладацького складу. Тому доводи позивача про суперечність пунктів 2, 3 частини шостої Постанови №704 нормативно-правовому акту вищої юридичної сили (Закону №1556) є помилковими.
ІІІ. Оцінюючи аргументи позивача про дискримінаційне ставлення відповідача при обчисленні розміру його доплати за науковий ступінь суд керується такими міркуваннями:
відповідно до наведених положень Закону № 5207-VI пряма дискримінація має місце в ситуації, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. 
Іншими словами, пряма дискримінація полягає у різному ставленні до осіб, що перебувають в аналогічному становищі, і таке різне ставлення зумовлене певною ознакою їх розрізнення та не має розумного виправдання. Для підтвердження факту дискримінації суду слід послідовно пройти всі кроки так званого «тесту на дискримінацію», тобто підтвердити сукупність таких елементів:
1) встановити факт несприятливого поводження зі скаржником (напр., виплата йому надбавки у меншому розмірі, аніж іншій особі, з якою порівнюють становище скаржника);
2) встановити наявність/існування «зразка для порівняння», тобто ідентифікувати особу/групу осіб, що перебувають в аналогічній ситуації, з якою порівнюється становище особи, що скаржиться на дискримінацію (ключове питання – така особа повинна дійсно перебувати в аналогічній ситуації);
3) ідентифікувати наявність «захищеної» ознаки, - тобто ознаки, що зумовлює менш прихильне ставлення до скаржника порівняно із «зразком для порівняння» (напр., вік, стать, національність, віросповідання, мова, соціальний статус, місце проживання тощо);
4) перевірити відсутність правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети для різного ставлення, а також адекватність способів досягнення цієї мети (такі повинні бути належними та необхідними).
При цьому негативна відповідь на кожне з наведених тверджень (напр., відсутність зразка для порівняння чи захищеної ознаки, наявність правомірної та обґрунтованої мети для відмінного ставлення) буде достатньою для висновку суду про відсутність дискримінації. 
Суд вкотре наголошує, що позивач протягом спірного періоду проходив військову службу та не належав до категорії науково-педагогічних працівників, не обіймав відповідної посади й не довів здійснення такої діяльності, а відтак не є суб`єктом правовідносин, на яких поширюються гарантії частини другої статті 59 Закону України «Про вищу освіту», що виключає можливість порівняння його правового становища з такими особами та свідчить про відсутність ознак дискримінації.
При цьому, навіть якщо припустити, що позивач здійснював науково-педагогічну діяльність у військовому ВНЗ, то позивач порівнює розмір власної доплати за науковий ступінь (5% від посадового окладу кожна), з розміром, визначеним частиною другою статті 59 Закону № 1556 для науково-педагогічного працівника закладу вищої освіти – цивільної особи, яка має такий же науковий ступінь та вчене звання (доцент та кандидат наук) і працює на умовах трудового договору відповідно до КЗпП (25% та 15% від посадового окладу відповідно). Позивач вбачає в цій ситуації дискримінацію.
Оскільки відмінність у розмірах доплат може трактуватися як несприятливе ставлення, суд має проаналізувати, чи перебував би позивач (у випадку проходження військової служби на посадах науково-педагогічного складу ВВНЗ) в аналогічній ситуації з науково-педагогічним працівником, який є цивільною особою і працює в ЗВО на умовах трудового договору відповідно до КЗпП.
Суд переконаний, що ситуації позивача і науково-педагогічного працівника цивільної особи, є відмінними (різними). Оскільки цивільна особа працює на посаді науково-педагогічного складу ЗВО чи ВВНЗ за трудовим договором, її статус та умови праці (в т.ч. оплата праці) визначені КЗпП з урахуванням особливостей, визначених Законом № 1556. Водночас позивач як військовослужбовець у званні полковника, у випадку проходження військової служби на посаді науково-педагогічного складу ВВНЗ, отримував би не заробітну плату найманого працівника, а грошове забезпечення військовослужбовця, котре б складалося (а.с.30,31) з таких складових: 1) посадового окладу та окладу за військове звання «полковник»; 2) щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, в т.ч. надбавки за особливості проходження служби, таємність, премії, доплати за вислугу років тощо. Позивач як військовослужбовець також перебував на матеріальному забезпеченні в ВВНЗ (забезпечення речовим майном – одяг, взуття тощо), а також мав право на соціальний захист, передбачений Законом №2011-ХІІ (на додаткові відпустки, на одноразові допомоги в т.ч. при звільненні з військової служби, на спеціальне пенсійне забезпечення за вислугу років та у випадку набуття інвалідності тощо). Очевидно, що цивільна особа на тій ж посаді, що має науковий ступінь «кандидат наук» і працює на умовах трудового договору, не отримує ані перелічених складових грошового забезпечення військовослужбовця (окладу за військове звання, надбавки за особливості проходження служби, доплати за вислугу років тощо), ані його матеріального забезпечення, а також не може розраховувати на посилені заходи соціального захисту, гарантовані державою військовослужбовцям. 
«Аналогічною» в розумінні Закону № 5207-VI для ситуації позивача є ситуація щодо отримання згаданих доплат іншим/іншими військовослужбовцями, що проходять службу на посадах науково-педагогічного складу ВВНЗ. Дискримінація мала би місце, коли б інші військовослужбовці на таких посадах отримували б ці доплати в інших (більших), ніж позивач, розмірах. Отже, позивач (у випадку проходження військової служби на посадах науково-педагогічного складу ВВНЗ) не перебував би в аналогічному становищі із цивільною особою, що займає таку ж посаду у ВВНЗ на підставі трудового договору та отримує доплати за вчене звання і науковий ступінь у визначеному Законом № 1556 розмірі, тому в такій ситуації дискримінації немає. 
Оскільки суд встановив, що полковник ОСОБА_1 отримував доплату за науковий ступінь «кандидата наук» у встановлених релевантним законодавством (Законом № 2011-ХІІ та прийнятою на його реалізацію Постановою № 704) розмірах, в задоволенні його позовних вимог до ФУ ГШ ЗСУ слід відмовити з мотивів їх безпідставності.
Суд не здійснює розподіл судових витрат відповідно до норм статті 132 КАС України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а сторони не надали суду доказів понесення інших видів судових витрат. 

Керуючись ст.ст. 9, 19-22, 25-26, 90, 139, 229, 241-246, 250, 251, 255, 295 КАС України, суд –
ВИРІШИВ:
В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Судові витрати не розподіляти.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя	Москаль Ростислав Миколайович