Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харків 
16 березня 2026 року справа № 520/547/26 

Харківський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Григоров Д.В., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_3 ) про визнання протиправними та скасування наказів,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ т.в.о. командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України № 2937 від 11.08.2025 року про призначення службового розслідування щодо ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 НГУ № 3877 від 06.10.2025 року «Про результати службового розслідування». 
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що позивач не є військовослужбовцем, звільнений з військової служби в 2022 році, не перебуває у трудових відносинах із військовою частиною НОМЕР_2 НГУ, не перебуває у службовому або дисциплінарному підпорядкуванні командування НГУ, не укладав трудового договору чи договору про повну матеріальну відповідальність, не приймав матеріальні цінності за актами приймання-передачі в установленому законом порядку.
Таким чином позивач висновував, що оскільки він є цивільною особою, а не військовослужбовцем, відносно нього не могло бути призначене службове розслідування за фактом втрати матеріальних цінностей. 
Ухвалою суду від 28.01.2026р. відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 257 КАС України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.
Представником Військової частини НОМЕР_2 НГУ було подано відзив на адміністративний позов, у якому останній зазначив, що відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства, просив в задоволенні позовних вимог відмовити.
При цьому відповідач пояснював, що ОСОБА_1 в період з 24.02.2022 до 09.06.2022 перебував на військовій службі за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України, службове розслідування №410М було проведено не відносно ОСОБА_1 , а за фактом відсутності військового майна, яке обліковувалося за ним; обставини, які досліджувалися в рамках службового розслідування виникли та тривали в період з 24.02.2022 по 09.06.2022, тобто в період проходження ОСОБА_1 військової служби у військовій частині НОМЕР_2 .
Також відповідач указував, що оскільки предмет службового розслідування безпосередньо стосувався ОСОБА_1 йому було запропоновано надати відповідні пояснення, на що він погодився та особисто надав їх. При цьому встановлений порядок проведення службового розслідування у Національній гвардії України не містить жодних заборон опитувати будь-яких осіб, які володіють інформацією стосовно предмета службового розслідування.
Позивач надав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог і вказував, що фактично оскаржуваними наказами визначено обставини та висновки щодо відповідальності позивача, що безпосередньо впливає на його права та інтереси та стало підставою для подальшого звернення відповідача до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди.
Інші заяви по суті справи до суду не надходили. 
Позивачем ОСОБА_1 до суду було надано пояснення від 15.03.2026р., згідно яких він наполягав на тому, що службове розслідування проведено щодо особи, на яку дія цієї процедури не поширювалася; відсутні належні первинні документи про передачу майна під звіт; не доведено всі обов`язкові елементи матеріальної відповідальності; істотно порушено порядок призначення, проведення та оформлення службового розслідування; персональні дані позивача використано без належного правового обґрунтування; результати такого розслідування неправомірно використані для пред`явлення до позивача майнових вимог.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
Позивач в період з 24.02.2022 до 09.06.2022 перебував на військовій службі за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 24.02.2022 №37 відповідач був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та на всі види забезпечення, а також призначений на посаду сержанта з матеріального забезпечення роти оперативного призначення (на автомобілях) 2-го батальйону оперативного призначення. 
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 09.06.2022 №151 відповідача було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби.
Відповідно до рапорту т.в.о. начальника служби ракетно-артилерійського озброєння секції озброєння і техніки (технічної частини) старшого лейтенанта ОСОБА_2 , після проведення позапланового посадового контролю згідно розпорядження командира військової частини №131 від 24.07.2025 було виявлено відсутність матеріальних цінностей, які обліковуються за матеріально відповідальною особою ОСОБА_1 , на загальну суму 369 422,00 грн., а саме: 
монокуляр ніч. бач. PVS (31) №B163R – 1 к-т вартістю 57181,00 грн.; 
монокуляр ніч. бач. PVS (31) №B1681 – 1 к-т вартістю 57181,00 грн.;
бронежилет «Корсар МЗС» - 28 шт. за ціною 4970,00 грн. за 1 од. загальною вартістю 139160,00 грн.; 
захисний шолом 1/1а класу захисту відкритого типу для десантних підрозділів «Каска 1 М» з ремінною утримуючою системою – 38 к-тів за ціною 3050,00 грн. за 1 од. загальною вартістю 115 900,00 грн.
На підставі даного рапорту наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 11.08.2025 №2937 було призначено службове розслідування за вказаним фактом.
Згідно висновку службового розслідування, затвердженого 10.09.2025 т.в.о. командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_3 , було встановлено, що в порушення вимог статей 11, 16, 111 та 112 Статуту внутрішньої служби ЗС України та статті 4 Дисциплінарного Статуту ЗС України майстер-сержант ОСОБА_1 під час проходження служби на посаді сержанта з матеріального забезпечення сержант з матеріального забезпечення роти оперативного призначення (на автомобілях) 2-го батальйону оперативного призначення, внаслідок неналежного виконання службових обов`язків щодо збереження майна підрозділу, допустив виникнення нестачі матеріальних цінностей на загальну суму 369 422,00 грн. (залишковою вартістю 136 370,20 грн.).
Факт отримання позивачем матеріальних засобів, відсутність яких було виявлено, підтверджується записами у книзі №65 здачі та приймання озброєння і боєприпасів складу озброєння і боєприпасів за 24.02.2022 (бронежилети МЗС у кількості 28 шт. та каски 1 М у кількості 38 шт.) та записами у книзі №64 обліку відвідування складу та розпоряджень перевіряючих осіб військової частини НОМЕР_2 (PVS – 14 №B163R та PVS – 14 №B1681 (монокуляри нічного бачення).
При проведенні службового розслідування також було враховано пояснення військовослужбовців ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Що стосується пояснень позивача – ОСОБА_1 , то він в наданих поясненнях зазначив, що вважає опитування безпідставним, оскільки не є військовослужбовцем. 
Згідно довідки про вартісну оцінку завданої шкоди, матеріальна шкода за даним фактом складає 369 422,00 грн. (залишкова вартість 136 370,20 грн.)
Нормативне регулювання спірних правовідносин полягає в наступному.
Порядок проведення службових розслідувань у Національній гвардії України затверджений наказом МВС України від 21.04.2020 № 347 (далі Порядок №347).
Так, відповідно до п. 1 Розділу І Порядку №347 він визначає підстави, порядок проведення службових розслідувань стосовно військовослужбовців Національної гвардії України, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, оформлення результатів службового розслідування та прийняття за ними рішення, права та обов`язки посадових осіб під час проведення службових розслідувань.
Згідно п. 2 Розділу І Порядку № 347, службове розслідування за фактами завданої шкоди державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам (далі - шкода), проводиться з дотриманням вимог положень Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» та цього Порядку.
Відповідно до п. 1 Розділу ІІ Порядку № 347, службове розслідування проводиться в разі: установлення фактів завдання шкоди державі, а згідно п.п., 3,4,5 зазначеного Розділу, підставою для проведення службового розслідування є належним чином письмово оформлений наказ уповноваженого на те командира (начальника).
Службове розслідування не призначається:
у разі надходження анонімних повідомлень, крім анонімних повідомлень, що містять відомості про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції», якщо наведена в них інформація стосується конкретної особи, містить конкретні дані, які можуть бути перевірені;
якщо причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення, ступінь вини, розмір завданої шкоди та інші обставини встановлено під час проведення інспектування, інвентаризації, аудиту, досудового розслідування, а також за рішенням суду.
Розслідування може не призначатися, якщо шкоду завдано діями противника під час воєнних (бойових) дій, внаслідок ракетних (авіаційних) атак чи інших проявів збройної агресії проти України та/або у зв`язку з виконанням військовослужбовцями Національної гвардії України, бойового (спеціального) завдання.
Службове розслідування має встановити:
наявність чи відсутність правопорушення або події, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування, його (її) обставини (час, місце) та наслідки;
осіб, з вини яких трапилася подія або правопорушення, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли негативним наслідкам або спричинили їх виникнення;
наявність причинного зв`язку між подією, з приводу якої було призначено службове розслідування, та неправомірними діями (бездіяльністю) військовослужбовця;
конкретні неправомірні дії або бездіяльність військовослужбовця, який вчинив правопорушення;
порушення норм законодавства або посадових інструкцій;
ступінь вини кожної з осіб, причетних до правопорушення;
форму вини (навмисно чи з необережності) та мотиви протиправної поведінки військовослужбовця і його ставлення до вчиненого;
причини правопорушення та умови, що сприяли правопорушенню;
чи вчинено правопорушення під час виконання військовослужбовцем службових обов`язків;
наявність шкоди (у разі виявлення факту заподіяння шкоди державі - у чому полягає така шкода, її розмір, причини виникнення, а також винні особи).
Згідно п. 2 Розділу ІІІ Порядку № 347 рішення про проведення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та притягати підлеглого військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Відповідно до п.,п. 4-7 Розділу ІІІ Порядку № 347, командир (начальник) зобов`язаний призначити службове розслідування не пізніше дня, коли йому стало відомо про факт учинення правопорушення, подію, для з`ясування обставин, за яких вони сталися.
У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) призначає службове розслідування протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб.
Щодо шкоди, завданої командиром (начальником), розслідування призначається письмовим наказом старшого за службовим становищем командира (начальника).
Службове розслідування призначається письмовим наказом, у якому зазначаються:
підстави для призначення службового розслідування;
прізвище, ім`я, по батькові особи, стосовно якої має бути проведено службове розслідування (якщо її встановлено), та її посада;
мета проведення службового розслідування;
посадова особа, якій доручено проведення службового розслідування, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування);
матеріально-технічне забезпечення роботи посадової особи чи комісії на час проведення службового розслідування (за потреби).
У наказі також зазначається (за наявності підстав) рішення командира (начальника) щодо усунення від виконання службових обов`язків (відсторонення від посади, відсторонення від виконання службових повноважень) особи, стосовно якої проводиться службове розслідування.
Службове розслідування може бути проведено особисто командиром (начальником) чи доручено військовослужбовцю офіцерського складу. У разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу службове розслідування може бути доручено військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
У разі потреби залучення відповідних фахівців до проведення службового розслідування командир (начальник) призначає групу фахівців на чолі зі старшим групи, про що зазначається в наказі.
У випадку відсутності голови комісії з будь-яких підтверджених поважних причин його обов`язки в установленому порядку покладаються на одного з членів комісії, а у разі відсутності із зазначених вище причин особи, якій доручено проведення службового розслідування (одного з членів комісії), за необхідності її (його) заміна здійснюється іншою посадовою (службовою) особою відповідно до наказу командира (начальника).
Для забезпечення повного та об`єктивного проведення службового розслідування командир (начальник) може клопотати перед старшим командиром (начальником) про залучення до проведення службового розслідування відповідних фахівців з інших органів військового управління, військових частин, що знаходяться в його підпорядкуванні.
Забороняється проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках службового розслідування. Службове розслідування проводиться за участю безпосереднього командира (начальника) військовослужбовця, стосовно якого проводиться службове розслідування. У разі виникнення таких обставин особа, яка проводить службове розслідування, упродовж двадцяти чотирьох годин повинна повідомити про це командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, без припинення службового розслідування.
Відповідно до п.п. 1 п. 2 розділу V Порядку №347 особи, які проводять службове розслідування, з метою забезпечення повного, усебічного та об`єктивного дослідження обставин правопорушення або подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, мають право викликати військовослужбовців, стосовно яких проводиться службове розслідування, а також інших осіб (за їх згодою), які володіють інформацією або мають відношення до обставин, що стали підставою для призначення службового розслідування, й одержувати від них письмове пояснення, форма якого наведена в додатку 1 до цього Порядку, або усні пояснення, а також необхідні документи, які стосуються службового розслідування.
Також, частиною 4 ст. 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» передбачено, що переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.
Згідно ст. 8 вказаного Закону, у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб. За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності. Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 6 зазначеного Закону передбачено, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій. 
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» визначено, що у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
Вирішуючи справу, суд звертає увагу на ст. 9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відтак, вирішуючи дану справу з урахуванням доводів позовної заяви, суд наголошує на тому, що вони зведені позивачем до того, що на час призначення службового розслідування оскаржуваним наказом № 3877 від 06.10.2025 р. позивач ОСОБА_1 вже не був військовослужбовцем, а тому у відповідача були відсутні повноваження «щодо цивільної особи». На незаконність оскаржуваного наказу № 3877 від 06.10.2025 року «Про результати службового розслідування» позивач посилався виключно ураховуючи його похідний характер, оскільки він є безпосереднім результатом службового розслідування, призначеного наказом № 2937. Позивач вказував, зокрема, що оскільки первинний наказ про призначення службового розслідування є незаконним, то наказ про результати такого розслідування є похідним, а відтак також підлягає визнанню протиправним та скасуванню.
Надаючи оцінку вказаним доводам позивача, суд, з врахуванням цитованих вище положень нормативно-правових актів, зауважує, що за наявними у справі доказами службове розслідування в даному випадку було проведено за фактом відсутності військового майна, яке обліковувалося за позивачем на час служби, що ним не заперечується. Крім того, обставини, які досліджувалися в рамках службового розслідування тривали в період з 24.02.2022 по 09.06.2022, тобто в період проходження позивачем військової служби у військовій частині НОМЕР_2 , що ним також не заперечувалося. Отже, звільнення позивача зі служби не є перешкодою для призначення і проведення службового розслідування, а також видання наказу за його наслідками. 
Надаючи оцінку доводам відповідача про те, що оскаржуваними наказами не порушено права ОСОБА_1 , оскільки ними останнього не притягнуто до матеріальної відповідальності, а натомість військова частина НОМЕР_2 в установленому порядку звернулася до суду з приводу стягнення матеріальної шкоди, суд погоджується з ними частково. 
При цьому суд зауважує, що згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до ч. 2, ч. 6 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Конституційний Суд України в Рішенні від 25 листопада 1997 року № 6-зп зазначив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.
Крім того, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 вказав, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.
Так, відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Аналіз наведених норм свідчить, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішення, вчинення дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.
Верховний Суд (зокрема, у постановах від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 02 серпня 2019 року у справі № 0240/3532/18-а, від 11 червня 2019 року у справі №804/16059/15, від 09 грудня 2020 року у справі №1.380.2019.001303 тощо) неодноразово висловлював позицію, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
Суд також наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
У розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди має похідний характер від встановлення судом самого факту їх порушення, адже відсутність порушеного права, свободи чи інтересу виключає необхідність їх захисту або відновлення.
Саме по собі порушення вимог закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень, за загальним правилом, не є самостійною підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою для цього є, серед іншого, доведеність порушення прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася до суду, суб`єктивного матеріального чи нематеріального блага (законного інтересу) або законного інтересу, який, на думку цієї особи, підлягає захисту.
Тобто, звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.
Відтак, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2023 року у справі № 9901/41/21 сформулювала висновок, згідно з яким позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване в законах України право на належний судовий захист прав та інтересів особи передбачає можливість звернення до суду лише у разі існування спірних правовідносин, тобто у разі установлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись наявність у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. При цьому з`ясування питання наявності порушених прав, свобод чи інтересів позивача передує розгляду питання щодо правомірності (законності) рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які оскаржуються.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 у справі №18-рп/2004 термін порушене право, який вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття охоронюваний законом інтерес. При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що поняття охоронюваний законом інтерес означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Між тим, для визначення інтересу як об`єкта судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга – дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово застосовував критерії, які дозволяють виявити наявність або відсутність охоронюваного законом інтересу в особи, яка звертається за судовим захистом.
Так, у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 522/3665/17 Верховним Судом були сформульовані загальні підходи до судового захисту законних інтересів. Зокрема, зазначено, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки: (а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; (б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; (в) є визначеним благом, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним; у позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; (г) є персоналізованим (суб`єктивним), тобто належить конкретній особі – позивачу (на це вказує слово “її”); (ґ) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.
Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є: незаконність інтересу (його суперечність Конституції, законам України, принципам права), неправовий характер вимог (вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до “юридичного” відповідно до частини другої статті 124 Конституції України); встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю); коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності); позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб – держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.
Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду: порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або порушується (щодо протиправних діянь, які тривають), або створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі), або мають місце інші ущемлення законних інтересів.
Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.
Крім того, у вказаній постанові від 20.02.2019 у справі №522/3665/17 Верховний Суд дійшов висновку про наявність таких ознак у “потерпілого” від порушення законного інтересу: безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов; має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому, зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності; негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду); існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент звернення до суду. Це висновується з того, що ухвалення судового рішення в публічно-правовому спорі про задоволення позову спрямоване на те, щоб відновити права, свободи чи інтереси особи – позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Суд зауважує, що з врахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, призначення та проведення службового розслідування не створило для позивача обставин порушення його права, оскільки службове розслідування (за визначенням п.7 Р.1 Порядку № 347) - комплекс заходів, які здійснюються в межах компетенції з метою уточнення причин і умов подій, що сприяли вчиненню правопорушення, відповідальність за яке передбачена законодавством, та визначення ступеня вини особи (осіб), якою (якими) вчинено це правопорушення, а також з`ясування інших обставин, пов`язаних з таким порушенням. Отже, за наслідками службового розслідування може бути як встановлено, так і не встановлено вину особи. Позивачем не зазначено, які персоніфіковані його права чи охоронювані законом інтереси порушені проведенням відповідачем службового розслідування, який конкретно негативний вплив або шкоду позивач зазнав внаслідок таких дій відповідача, як вони вплинули на становище безпосередньо позивача, які причинно-наслідкові зв`язки існують між ними.
Суд нагадує, що може робити висновок про неправомірність рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та про порушення у зв`язку із цим прав, лише за позовом належного позивача, тобто якщо буде встановлено наявність у позивача порушеного права. Оцінка рішень (дій, бездіяльності) за позовом особи, яка не має права на звернення до суду, яка не є потерпілою у конкретних правовідносинах (є неналежним позивачем), не може призвести до захисту прав і не узгоджується із завданнями адміністративного судочинства.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував на тому, що встановлення відсутності порушеного права (інтересу) позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. З`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішень, дій чи бездіяльності, котрі оскаржуються. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності спірних рішень, дій чи бездіяльності.
Зокрема, така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.01.2024р. у справі №280/4039/20.
Відтак, суд не повинен з`ясовувати питання щодо правомірності оскарженого рішення дії (бездіяльності), адже це питання не має самостійного правового значення.
А тому, беручи до уваги встановлені обставини справи, суть спірних правовідносин та їх правове регулювання, суд вважає, що в цій справі відсутнє порушене право чи інтерес позивача стосовно видання наказу про проведення службового розслідування, яке підлягає захисту у даних правовідносинах. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії (бездіяльність) суб`єкта владних повноважень були б протиправними, підстави для задоволення позову є відсутні. Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.
Разом з тим, протилежною є ситуація стосовно оскаржуваного наказу відповідача № 3877 від 06.10.2025р. «Про результати службового розслідування». Як слідує з наведених судом вище положень Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» саме результати службового розслідування, якими встановлено вину особи у завданні матеріальної шкоди, є підставою для стягнення з винної особи матеріальних збитків. В даному випадку саме результати службового розслідування та їх висновки щодо вини позивача у втраті майна слугували підставою для звернення військової частини НОМЕР_2 до суду в межах адміністративної справи №520/559/26, а відтак права позивача зачіпаються в зв`язку з ухваленням спірного наказу. 
Між тим, як зазначалося вище, з врахуванням доводів позовної заяви, а також перевіряючи законність оскаржуваного наказу № 3877 від 06.10.2025р. згідно приписів частини 2 ст. 2 КАС України, суд не знаходить підстав для його скасування, оскільки його ухвалено уповноваженою особою у порядок та спосіб, що визначено законом, а його висновки про винність позивача у втраті майна не спростовано як доводами позовної заяви, так і зібраними у справі доказами та навпаки, надані відповідачем до суду належні та допустимі докази підтверджують зазначені обставини. 
Що стосується посилань позивача, які містяться у відповіді на відзив на позовну заяву, щодо порушення відповідачем строку надання відзиву, суд зауважує, що вказана обставина не впливає на вирішення цієї справи, оскільки надання відзиву є правом відповідача та не створює автоматичної підстави для задоволення позову. Відповідно до частини 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Разом з відзивом відповідач жодних доказів не надавав, а тому наявні у справі докази не є такими, що подано з порушенням процесуального закону, отже на підставі їх оцінки суд вправі дійти висновку щодо обгрунтованості позовних вимог. 
Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
За приписами ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що ключові аргументи сторін отримали належну оцінку, інші доводи висновків суду не спростовують .
Зважаючи на встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 14, 139, 241, 243, 244, 246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:
В задоволенні адміністративного позову відмовити. 
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.В. Григоров