ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 р.	Справа № 520/10768/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2026, головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/10768/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича  третя особа  Державне підприємство "СЕТАМ" 
про визнання нечинною постанови,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі за текстом – ОСОБА_1 , позивач, апелянт), звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича (далі – відповідач, приватний виконавець), третя особа Державне підприємство "Сетам" (далі – ДП «Сетам», третя особа), в якому просила суд визнати протиправною та скасувати постанову про повернення без виконання виконавчого документа стягувачу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. від 22.04.2024 року, ЄДРВП №74009220.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22 січня 2026 року у справі №520/10768/25 адміністративний позов– залишено без задоволення.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість внаслідок не з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2026 по справі № 520/10786/25 та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність дій відповідача щодо припинення електронних торгів та відсутність порушення прав позивача, тоді як такі дії були вчинені з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №2831/5.
Стверджує, що припинення торгів на підставі постанови про повернення виконавчого документа без виконання є незаконним, оскільки таке припинення відбулося після фактичного завершення електронного аукціону та повного розрахунку переможця за придбане майно. Наголошує, що відповідно до положень Розділів VIII, X Порядку у відповідача виник обов`язок скласти та видати акт про проведення електронного аукціону, який є підставою для набуття права власності. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно не врахував, що позивачем було сплачено повну вартість майна, кошти надійшли на депозитний рахунок відповідача, а відтак у останнього виник обов`язок завершити виконавчі дії, зокрема оформити результати торгів.
Зазначає, що суд неправильно витлумачив положення Розділу XI Порядку, дійшовши помилкового висновку про можливість припинення торгів у будь-який момент у разі повернення виконавчого документа. На переконання апелянта, право на припинення торгів існує виключно до моменту їх завершення, тоді як після завершення аукціону та формування протоколу таке право відсутнє.
Наголошує, що суд першої інстанції не врахував правову позицію Верховного Суду щодо моменту укладення договору купівлі-продажу на електронних торгах, відповідно до якої такий правочин вважається укладеним з моменту визначення переможця торгів та формування протоколу електронного аукціону, викладену, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.03.2023 у справі №910/4490/22, а також у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.12.2021 у справі №910/8209/19.
Крім того, апелянт посилається на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 23.10.2019 у справі №922/3537/17, а також у постанові від 07.07.2020 у справі №438/610/14-ц, відповідно до яких моментом укладення договору купівлі-продажу на електронних торгах є момент визначення переможця торгів та акцепту його пропозиції.
Окремо зазначає, що суд безпідставно не прийняв до уваги подані позивачем додаткові пояснення та докази, які підтверджують, що припинення торгів було здійснено саме відповідачем, а не організатором торгів.
Відповідач, через свого представника, у поданому до суду відзиві на апеляційну скаргу просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Вказує, що 22.04.2024 до приватного виконавця надійшла письмова заява стягувача про повернення виконавчого документа без виконання, у зв`язку з чим виконавчий документ було повернуто на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Наголошує, що у такому випадку винесення постанови про повернення виконавчого документа є для виконавця безальтернативною процесуальною дією, прямо передбаченою законом, а тому оскаржувана постанова прийнята в межах наданих повноважень та у спосіб, визначений законом.
Зазначає, що предметом спору у цій справі є виключно постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, тоді як інші дії, рішення чи бездіяльність приватного виконавця в межах відповідного виконавчого провадження позивачем не оскаржуються. У зв`язку з цим, на думку відповідача, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до суб`єктивного тлумачення апелянтом прав та обов`язків виконавця при закінченні виконавчого провадження та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Крім того, відповідач зазначає, що за відсутності у виконавчому провадженні виконавчого документа подальше вчинення будь-яких виконавчих дій є неможливим, а тому навіть скасування оскаржуваної постанови саме по собі не призведе до поновлення прав позивача, які вона вважає порушеними. При цьому зауважує, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.05.2024 було задоволено заяву про перегляд заочного рішення, скасовано заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.10.2023 у справі про стягнення боргу та визнано виконавчий лист № 522/14650/23 від 23.01.2024 таким, що не підлягає виконанню. З огляду на це відповідач наголошує, що станом на час подання відзиву відсутні як саме судове рішення, так і виконавчий документ, які могли б підлягати примусовому виконанню у межах виконавчого провадження № 74009220.
Представник третьої особи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, представника позивача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 30.01.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. відкрито виконавче провадження № 74009220 з примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси (виконавчий лист від 23.01.2024 №522/14650/23), про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу за договором позики від 21.01.2020 у розмірі 100 000 доларів США, що еквівалентно сумі 3 656 860,00 грн.
В рамках вказаного виконавчого провадження відповідачем 30.01.2024 винесені постанови про стягнення з боржника основної винагороди, про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження, про арешт майна боржника, 12.02.2024 про призначення суб`єкта оціночної діяльності – суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.
04.03.2024 на веб-сайті Організатора торгів ДП «СЕТАМ» було розміщено інформаційне повідомлення про проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна за лотом № 546748, ЄДРВП № 74009220, а саме: підсобного приміщення загальною площею 7,3 кв.м, розташованого за адресою: Одеська обл., м. Одеса, вул. Буніна, буд. 40. Після подання заявки на участь у торгах та сплати гарантійного внеску у сумі 2795,50 грн позивача було допущено до участі в електронних торгах як учасника № 21.
25.03.2024 позивач взяла участь в електронних торгах, організатором яких виступало ДП «СЕТАМ». Згідно з інформацією, розміщеною на веб-сайті Організатора, датою проведення аукціону визначено 25.03.2024 о 09:00, датою закінчення торгів - 25.03.2024 о 18:43.
16.04.2024 позивача було визнано переможцем електронного аукціону, оскільки від неї надійшла найвища цінова пропозиція у сумі 80002,00 грн. Того ж дня було сформовано протокол № 609300 проведення електронного аукціону (торгів), відповідно до якого переможцем визначено учасника № 21 - позивача, із зазначенням суми, що підлягала сплаті: 76001,90 грн на рахунок продавця - приватного виконавця, та 1204,95 грн на рахунок Організатора торгів - ДП «СЕТАМ». У вказаному протоколі також визначено строк сплати цих коштів - до 26.04.2024.
Відповідно до наданих позивачем копій платіжних документів, остаточний розрахунок за придбане майно був здійснений шляхом сплати 16.04.2024 коштів на користь ДП «СЕТАМ» за квитанцією № 275Н-НМНЕ-18СР-1Е40 та 17.04.2024 коштів на користь приватного виконавця за квитанцією № ПН3063465.
22.04.2024 на адресу відповідача надійшла заява стягувача ОСОБА_3 про повернення виконавчого документа.
22.04.2024, на підставі вказаної заяви, відповідачем винесено постанови про зняття арешту з коштів, про виведення виконавчого провадження із зведеного виконавчого провадження, про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій.
Крім того, 22.04.2024 відповідачем на підставі п. 1 ч.1 ст. 37 Закону країни "Про виконавче провадження" винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, відповідно до якої виконавчий лист № 522/14650/23 виданий 23.01.2024 Приморським районним судом м. Одеси про стягнення із Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 21.01.2020 у розмірі 100 000 доларів США, що еквівалентно сумі 3656860,00 грн. повернуто стягувачу, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення, арешт, накладений постановою про арешт майна боржника ВП 74009220 від 30.01.2024 скасовано, припинено електронні торги щодо реалізації арештованого майна за лотом № 546748, а саме підсобного приміщення загальною площею 7.3 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
Листом № 24482 від 02.09.2024 відповідач повідомив позивача, що 22.04.2024 ним винесено постанову про повернення без виконання виконавчого документа, у зв`язку з чим торги було припинено, а акт про проведений електронний аукціон не було та не може бути видано. Також у вказаному листі зазначено, що сплачені позивачем кошти, які надійшли на депозитний рахунок відповідача 17.04.2024 як кінцевий розрахунок за придбане нерухоме майно відповідно до протоколу торгів, підлягають поверненню.
Вважаючи протиправною оскаржувану постанову приватного виконавця від 22.04.2024 про повернення виконавчого документа стягувачу, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова про повернення виконавчого документа стягувачу винесена відповідачем на підставі письмової заяви стягувача відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», а тому є правомірною, прийнятою в межах наданих повноважень та у спосіб, визначений законом, при цьому позивачем не доведено порушення її прав, свобод чи інтересів.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII).
Відповідно до ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусовому виконанню за правилами ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VIII підлягають рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів і наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Положеннями ст. 15 Закону №1404-VIII визначено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.
Частина 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII регламентує, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII державний виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Пунктом 1 частини 1 статті 37 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 37 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувача виконавцем надається звіт про використання авансового внеску. У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.
Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову.
Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.
З аналізу наведених норм вбачається, що Закон № 1404-VIII покладає на виконавця обов`язок повернути виконавчий документ стягувачу у разі надходження відповідної письмової заяви.
Матеріалами справи підтверджено, що 22.04.2024 до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. надійшла письмова заява стягувача – ОСОБА_3 про повернення виконавчого документа без виконання.
У зв`язку з надходженням зазначеної заяви відповідач, діючи на виконання вимог пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, виніс постанову від 22.04.2024 про повернення виконавчого документа стягувачу.
Колегія суддів зазначає, що положення вказаної норми є імперативними та не передбачають для виконавця можливості обрання іншого варіанту поведінки у разі надходження відповідної заяви стягувача. Тобто у такому випадку винесення постанови про повернення виконавчого документа є обов`язком виконавця, а не його правом.
За таких обставин дії приватного виконавця щодо винесення оскаржуваної постанови від 22.04.2024 про повернення виконавчого документа стягувачу здійснені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законом, а тому є правомірними.
Доводи апелянта про те, що винесенням зазначеної постанови порушено її права як переможця електронних торгів, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки оскаржувана постанова стосується прав та обов`язків сторін виконавчого провадження – стягувача ОСОБА_3 та боржника ОСОБА_2 за виконавчим листом № 522/14650/23, виданим 23.01.2024 Приморським районним судом м. Одеси, та не спрямована безпосередньо на регулювання правового становища позивача як учасника електронних торгів.
Доводам апелянта про порушення судом першої інстанції Розділу УІІІ, Х, ХІ Порядку, відсутність права у відповідача на припинення електронного аукціону колегія суддів оцінку не надає, оскільки позивачем обрано не належний спосіб захисту порушеного права та інтересу у сфері публічно-правових відносин.
Посилання апелянта на практику Верховного Суду викладену у постанові від 15.12.2021 по справі №910/8209/19 колегія суддів до уваги не приймає, як нерелевантну.
Також до уваги не приймає посилання апелянта на практику Верховного Суду викладену в постановах від 15.03.2023 по справі №910/4490/22 та від 22.06.2021 по справі №200/616/18 як такі, що винесені за інших фактичних осбатвин.
Щодо посилання апелянта на необхідність залишення без розгляду відзиву відповідача на апеляційну скаргу в зв`язку з пропуском строку встановленого судовим рішенням для його подачі колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до приписів статей 118, 120, 121 КАС України процесуальні строки встановлюються законом або судом, а їх перебіг пов`язується з моментом настання відповідної події, при цьому направлення процесуального документа поза межами встановленого строку не зумовлює автоматичного залишення такого документа без розгляду, оскільки питання наслідків пропуску строку вирішується судом з урахуванням конкретних обставин справи та принципу забезпечення змагальності сторін.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2026 по цій справі було відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2026 та крім іншого встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 3 днів від дати отримання копії цієї ухвали.
Відповідно до абз. 2 підпункту 5 ч. 6 ст. 251 КАС України якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Як вбачається з матеріалів справи ухвалу Другого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2026 відповідач отримав до електронного кабінету 17.03.2026 о 20:10. Тобто строк підлягає відрахуванню з 18.03.2026. Останній день строку встановленого судом для подання відзиву спливає 21.03.2026 (субота). Відзив на апеляційну скаргу надійшов до суду апеляційної інстанції 23.03.2026 
Враховуючи положення абз.2 ч.6 ст. 251 КАС України, обставини вище вказані, колегія суддів зазначає, що відповідачем відзив на апеляційну скаргу подано до суду без порушення встановлених судом процесуальних строків. Як наслідок вище зазначені посилання апелянта є необґрунтованими. Підстави для залишення відзиву відповідача на апеляційну скаргу без розгляду колегія суддів відсутні.
З урахуванням наведеного, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України” (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи зазначені вище положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22 січня 2026 року по справі № 520/10768/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   О.А. Спаскін