КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 лютого 2026 року м. Київ справа №320/15592/24
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №8» виконавчого органу Київської міської ради до Північного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною та скасування вимоги,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №8» (далі також – КНП «КМКЛ №8», лікарня, позивач) до Північного офісу Держаудитслужби (далі також – відповідач), в якому позивач просить:
- визнати протиправною та скасувати вимогу Північного офісу Держаудитслужби від 07 березня 2024 року № 262605-14/1534-2024.
В обґрунтування позовних вимог позивач наголошує, що оскаржувана вимога підлягає скасуванню з огляду на відсутність порушень питань фінансово-господарської діяльності позивача. Також позивач зазначив, що оскаржувана вимога не відповідає вимогам закону в частині її змісту та форми.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач, у наданому суду відзиві наголошує, що оскаржувана вимога прийнята ним відповідно до вимог чинного законодавства, посилаючись на обставини, викладені у наданому суду відзиві.
Також, відповідачем подано клопотання про розгляд справи № 320/15592/24 в порядку загального позовного провадження.
Вирішуючи подане відповідачем клопотання, суд виходить з наступного.
Частиною 2 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також – КАС України) визначено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Відповідно до частини 4 статті 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:
1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;
2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;
4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та 
5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";
6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
Предметом розгляду даної справи є протиправна, на думку позивача, вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства. Тобто, дана справа не належить до переліку, визначеного частиною 4 статті 257 КАС України.
Таким чином відсутні підстави для розгляду справи № 320/15592/24 за правилами загального позовного провадження. 
Згідно із частиною 1 статті 260 КАС України, питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Суд зазначає, що згідно з ухвалою про відкриття провадження у цій справі сторонам була надана можливість повною мірою скористатися своїми процесуальними правами, у тому числі, але не виключно, надати суду відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення, пояснення з приводу заявлених позовних вимог, а також докази, які заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог КАС України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. 
При цьому, практика Європейського суду з прав людини (далі також – ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі також – Конвенція), свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 8 грудня 1983 року у справі «Ахеп v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25.04.2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01). Так, y випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (не в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
З урахуванням введення воєнного стану в Україні, положень статті 3 Конституції України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаного вище клопотання відповідача. 
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Відповідно до пункту 1.2.2.1 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Північного офісу Держаудитслужби на IV квартал 2023 року, проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 8» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за період з 01 січня 2019 року по 31 жовтня 2023 року.
За результатами проведеної ревізії складено акт від 25 січня 2024 року № 05-30/22, підписаного посадовими особами з запереченнями (заперечення не прийняті), висновки на які направлено листом від 23 лютого 2024 року № 262605-14/1461-2024.
У ході проведеного контрольного заходу встановлено порушень фінансової дисципліни та порядку ведення бухгалтерського обліку на загальну суму 25 340 986,70 грн, з них порушень, що призвели до втрат (матеріальної шкоди (втрат) - на 20 965 155,30 грн та інших порушень - на 4 375 831, 36 грн.
Станом на 23 лютого 2024 року залишок не усунутих виявлених порушень становить 19 146 627,38 грн.
В порушення вимог пункту 6.2., пункту 6.3. Кошторисних норм України «Настанови з визначення вартості будівництва», затверджених наказом Міністерства з розвитку громад та територій України від 01 листопада 2021 року № 281, статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність, статті 875, частини 1 статті 877 Цивільного кодексу України, пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про авторський та технічний нагляд під час будівництва об`єкта архітектури» від 11 липня 2007 року № 903, підрядними організаціями завищено вартість та обсяг виконаних ремонтно-будівельних робіт, які оплачені Замовником у повному обсязі, що призвело до матеріальної шкоди (збитків) Лікарні на загальну суму 11 092 321,65 грн
Ревізією правильності нарахування та повноти надходження плати за надані медичні послуги встановлено наступне.
Відповідно до статті 8 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19 листопада 1992 року № 2801-XII (далі також – Закон № 2801-XII), кожен громадянин має право на безоплатне отримання у державних та комунальних закладах охорони здоров`я медичної допомоги, до якої належать: екстрена, первинна, вторинна та третинна медична допомога.
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про деякі питання надання медичної субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам», затвердженою від 23 січня 2015 року № 11 (далі також – Постанова № 11) передбачено: «дозволити здійснювати протягом бюджетного періоду видатки на фінансування закладів охорони здоров`я та програм у сфері охорони здоров`я, визначених у статті 103-4 Бюджетного кодексу України, одночасно з державного та місцевого бюджетів та/або одночасно з різних бюджетів».
Частиною 1 статті 103-4 Бюджетного кодексу України (далі також – Бюджетний кодекс) визначено, що медична субвенція спрямовується на видатки місцевих бюджетів, для оплати поточних видатків, крім видатків на оплату комунальних послуг та енергоносіїв.
Постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2015 року № 618 «Про затвердження формули розподілу обсягу медичної субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам» (далі також – Постанова № 618) передбачено, що при визначені показника обсягу медичної субвенції для відповідного бюджету враховується чисельність наявного населення відповідної адміністративно- територіальної одиниці.
Оскільки, Лікарня була власністю територіальної громади міста Київ, а медична субвенція з державного бюджету та кошти міського бюджету повинні спрямовуватись виключно на здійснення статутної діяльності позивача, а саме на лікування мешканців міста Києва, виходячи з їх чисельності.
Фактично, проведеною перевіркою даних Журналів приймального відділення Лікарні, за період з 01 січня 2019 року по 31 березня 2020 року, встановлено надання послуг з лікування громадян Київської області та інших регіонів України без подальшого відшкодування територіальними громадами інших областей витрат за медичне обслуговування (крім надання екстреної медичної допомоги) на загальну суму 7 905 688,00 грн, що призвело до порушення частини 1 статті 103-4 Бюджетного кодексу та пункту 3 Постанови № 11.
Відповідно до частини 5 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.
Також, ревізією з питань своєчасності, правильності та повноти розрахунків за надані медичні послуги іноземним громадянам (пацієнтам) виявлено розбіжність між обсягом фактично наданих медичних послуг та виставлених до оплати, зокрема занижено кількість проведених таким пацієнтам лабораторних досліджень, рентгенографії, тощо. 
Наведене засвідчує, що в порушення частини 5 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.14 Наказу № 88 позивачем включено недостовірні дані до розрахунків та, відповідно, до рахунків-фактур і актів наданих послуг, внаслідок чого, за період з 01 січня 2019 року по 31 жовтня 2023 року, підприємством недоотримано доходів на загальну суму 148 617, 73 гривень.
З метою усунення встановлених порушень та попередження їх виникнення в подальшому, керуючись пунктом 3 частини 1 статті 8, пунктом 7 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26 січня 1993 року № 2939-ХІІ, пунктів 46, 49-50, 52 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550, Північним офісом Держаудитслужби прийнято вимогу щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства № 262605-14/15342024 від 28 лютого 2024 року (далі також – оскаржувана вимога), якою зобов`язано позивача:
1. Опрацювати матеріали ревізії та вжити заходи, спрямовані на недопущення порушень законодавства в подальшому.
2. Забезпечити відшкодування порушення шляхом:
- відображення в обліку дебіторської заборгованості за не виконані роботи, провести претензійно-позовну роботу з контрагентами (підрядниками) щодо відшкодування зайвих виплат шляхом повернення коштів;
- відображення дебіторської заборгованості в сумі 7 905 688, 00 грн, провести претензійно-позовну роботу з одержувачами допомоги щодо повернення коштів;
- відображення дебіторської заборгованості в сумі 148 617, 73 грн, провести претензійно-позовну роботу з одержувачами допомоги щодо повернення коштів.
В іншому випадку стягнути з осіб, винних у проведенні зайвих виплат, суму збитків, нанесених Установі.
3. Розглянути питання про притягнення до відповідальності винних у допущених порушеннях осіб, згідно з чинним законодавством.
Вичерпну інформацію про вжиті заходи разом з завіреними копіями підтверджуючих первинних, розпорядчих та інших документів надати Північному офісу Держаудитслужби у термін до 27 березня 2024 року.
Не погоджуючись із такою вимогою відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відповідно до статті 19 Конституції України (тут і далі нормативно-правові акти наведені у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (далі також – Закон № 2939-XII) визначено право органу державного фінансового контролю, зокрема, перевіряти в ході державного фінансового контролю грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, документи щодо проведення закупівель, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (коштів, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо) (пункт 1); пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства (пункт 7); звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (пункт 10); при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку (пункт 13).
Відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2939-XII законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.
Таким чином, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.
При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначити їх розмір у встановленому законодавством порядку та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Вимога органу державного фінансового контролю, спрямована на корегування роботи підконтрольного об`єкта та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, є обов`язковою до виконання. При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначити їх розмір у встановленому законодавством порядку та звернутися до суду в інтересах держави з позовом про стягнення таких збитків, якщо підконтрольним об`єктом не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Тобто, в органу державного фінансового контролю є право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних об`єктів, яка обов`язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.
Законність та правильність обчислення розміру збитків може бути предметом перевірки у судовому порядку за позовом державного фінансового контролю про їх стягнення, а не у справі за позовом підконтрольного об`єкта про визнання вимоги протиправною.
Аналогічні висновки щодо застосування наведених норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі №820/3534/16 і постановах Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі №826/2525/15, від 7 лютого 2020 року у справі №803/634/17, від 14 лютого 2020 року у справі №825/3661/15-а, від 5 березня 2020 року у справі №810/465/16, від 20 березня 2020 року у справі №814/380/17. 
В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначає, що оскаржувана вимога не відповідає вимогам закону в частині її змісту та форми, оскільки вона не містить способу її виконання.
Суд не погоджується із вказаними твердження, з огляду на те, що оскаржуваною вимогою позивача зобов`язано вчинити дії, спрямовані на усунення виявлених порушень в установленому законодавством порядку. Збитки ж, у випадку відсутності факту їх добровільного відшкодування, стягуватимуться примусово в судовому порядку з особи, яка їх заподіяла, і правильність обчислення збитків має перевірятись судом, який буде розглядати позов про їх стягнення. 
Тобто, у разі незгоди із запропонованою сумою до відшкодування, позивач зможе надати свої заперечення щодо її стягнення саме у межах судового провадження, ініційованого контролюючим органом, а не в межах цієї справи.
На переконання суду, наділяючи органи державного фінансового контролю правом пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, Закон України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» не встановлює за необхідне зазначення будь-яких застережень щодо способу виконання підконтрольною особою вимоги, також таких застережень не встановлюють інші чинні правові акти, які регулюють спірні правовідносини.
Позивач у своєму позові, зокрема зазначив, що не погоджується із результатами та висновками ревізії, прийнятою вимогою від 28 лютого 2024 року, оскільки вважає, що зазначені у вимозі порушення не доведені відповідачем.
Проте, зміст позовної заяви не місить жодних доводів, що підтверджуються належними та допустимими доказами, щодо спростування виявлених відповідачем під час ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності КНП «КМКЛ № 8» за період з 01 січня 2019 року по 31 жовтня 2023 року, та оформлених оскаржуваною вимогою.
Наданий суду сертифікат № ІУ123240603371, виданий Державною інспекцією архітектури та містобудування України згідно з проектом Капітальний ремонт системи киснепостачання КНП «КМКЛ № 8» за адресою, м. Київ, вул. Кондратюка, буд. 8 (коригування) не свідчить про усунення порушень, встановлених оскарженою вимогою. 
Виходячи з наведеного, відсутні підстави для визнання протиправною та скасування оскаржуваної вимоги. 
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обовязок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обовязку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
З огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд зазначає, що решта доводів та тверджень учасників справи, у контексті наведених правових вимог, не впливають на висновки суду за наслідком розгляду даної справи.
Також суд звертає увагу, що оскаржувана вимога була прийнята відповідачем 28 лютого 2024 року, а не 07 березня 2024 року, як то зазначено у прохальній частині позовної заяви.
Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. 
Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
За наслідком здійснення аналізу оскаржуваного висновку на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки він відповідає наведеним у частині 2 статті 2 КАС України критеріям.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

в и р і ш и в:
В задоволенні адміністративного позову – відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.