ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 712/9157/25		
Провадження № 22-ц/821/370/26		
категорія: 305010300 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Василенко Л. І.,
суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,
секретаря - Кукушкіної А. О.,

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону,
третя особа - Державна казначейська служба,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 листопада 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону, третя особа: Державна казначейська служба про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового розслідува, прокуратури, у складі: головуючого судді Марцішевської О. М.,

в с т а н о в и в :

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом.
Позовні вимоги мотивував тим, що 25 листопада 2014 року ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 42014250020000021 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 425 КК України.
26 листопада 2014 року військовим прокурором Черкаського гарнізону затверджено обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 425 КК України та скеровано його до суду.
Ухвалою Черкаського районного суду від 27 листопада 2014 року у вказаному кримінальному провадженні призначено підготовче судове засідання.
13 грудня 2023 року прокурором Черкаської спеціалізованої прокуратури в сфері оборони Центрального регіону було прийнято постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення, оскільки прокурор дійшов переконання, що пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення не підтверджується.
Вироком Черкаського районного суду від 23 грудня 2024 року (судова справа 707/3102/14-к) ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 425 КК України та виправдано за недоведеністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.
Вважає, що протиправними діями органів державного обвинувачення йому було завдано моральної шкоди, яка виражається у душевних стражданнях та постійних пригнічених станах, яких він зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою щодо нього, приниженні честі та гідності, втрати ділової репутації.
Зазначає, що перебування під слідством та судом призвело до порушення звичайного устрою життя, життєвого балансу та втрати певних соціальних зв`язків, повне відновлення яких є неможливими. Через незаконне кримінальне переслідування позивач зазнав невідновлювальні репутаційні втрати як військовослужбовець та військова посадова особа. По даний час, при спілкуванні із знайомими, родичами, друзями, товаришами по службі, побратимами позивач змушений докладати зусиль для спростування інформації щодо проведеного відносно нього кримінального провадження.
Так, значну частину власного життя, а саме десять років позивач витратив на доведення своєї невинуватості в інкримінованому йому злочині. 
З самого початку розслідування і до винесення вироку він перебував під загрозою відбування реальної міри покарання так як санкція ч. 2 ст. 425 КК України (в редакції чинній станом на 17.09.2013 року) передбачала позбавлення волі на строк від 3 до 7 років і він розумів про можливе ув`язнення. 
Зокрема, було принижено його честь та гідність, він жив у постійному страху за своє майбутнє та майбутнє своєї родини, переживав щодо можливого покарання, оскільки, не був впевнений у справедливому завершенні справи. Від цього страждали члени сім`ї, дружина, діти, які також не були впевнені щодо долі чоловіка та батька в майбутньому.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.11.2024 у справі №712/15753/14-к щодо ОСОБА_1 про визначення запобіжного заходу були встановлені такі обов`язки: прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора та суду; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований і проживає, без дозволу слідчого або прокурора; повідомляти слідчого і прокурора про зміну свого місця проживання та роботи; утримуватися від прямого чи опосередкованого спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні з будь-яких питань. 
Тому, колеги по роботі, які й були свідками по справі перестали спілкуватися з ОСОБА_1 та почали уникати будь-яких розмов, від чого останньому в колективі стало неможливо служити як раніше. Після оголошеної йому прокурором підозри, вручення обвинувального акту у вчиненні тяжкого злочину та перед кожним засіданням суду і після нього, він відчував душевні переживання, його морально пригнічувала легковажність і безвідповідальність посадових осіб досудового слідства та прокурора, які пред`явили йому безглузду підозру та обвинувачення.
Крім того, в зв`язку з перебуванням у статусі підозрюваного та обвинуваченого в недбалому ставленні до військової служби втратив авторитет серед підлеглих та бойових товаришів, оскільки до нього всі стали негативно ставитися та виникла напруженість в спілкуванні, зокрема і з сім`єю. 
Вказує, що у 2014-2015 роках приймав безпосередню участь у здійсненні заходів АТО у Донецькій та Луганській областях. Через це позивач не міг у повному обсязі виконувати службові обов`язки із захисту Батьківщини, оскільки довелося постійно переживати за кримінальне переслідування зі сторони держави. Більше того, йому довелося постійно покидати зону проведення АТО для участі у слідчих діях, допитах, судових засіданнях. Він є ветераном війни – учасником бойових дій із 2015 року, нагороджений низкою відзнак та медалей за сумлінну військову службу та захист держави.
Сильні душевні хвилювання та стреси призвели до серцевосудинних захворювань, а саме до гіпертонічної хвороби І ст.
Загальний строк незаконного кримінального переслідування у злочині, якого позивач ОСОБА_1 не скоював, становить 3 713 днів у період з 25.11.2014 по 23.01.2025 (10 років 2 місяці, тобто 122 місяці), отже за цей тривалий час моральна шкода має бути справедливою компенсацією.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 1 січня 2025 року установлено мінімальну заробітну плату в розмірі 8000 грн.
Вважає, що наявні правові підстави для стягнення моральної шкоди у розмірі 976000 грн (122 х 8000), яка визначена з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати (8000 грн), встановленої законодавством на момент відшкодування – січень 2025 року (дата набрання законної сили виправдального вироку суду). 
Окрім заподіяної моральної шкоди, йому також було завдано матеріальної шкоди, а саме у зв`язку з необхідністю понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який надавав правову допомогу в кримінальному провадженні. Зазначена сума складає у загальному розмірі 38000 грн, оскільки вартість участі адвоката в одному судовому засідання складала 1500 грн за 22 судових засідання згідно додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги. Про це свідчать копії платіжних інструкцій, долучені до позовної заяви про сплату позивачем послуг адвоката впродовж 2022-2024 років. Фактично засідань у справі було набагато більше – близько семидесяти, і вони проводилися і раніше, проте, на жаль, інших квитанцій, чеків, платіжних інструкцій у розпорядженні немає. Тому заявляється саме така сума.
Просив суд стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 976000 грн та 38000 грн матеріальної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 968000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди за час його незаконного перебування під слідством і судом.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 30000 грн у рахунок відшкодування витрат з наданням юридичної допомоги.
Рішення суду мотивоване тим, що внаслідок перебування під слідством та судом з 25.11.2014 (повідомлення про підозру) до 23.01.2025 (набрання законної сили виправдувальним вироком) позивачу завдано моральної шкоди, винесення постанови про відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення не створила позивачу правові підстави для реалізації права на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених вказаним законом. Відповідні підстави виникли з моменту набрання законної сили виправдувальним вироком, як передбачено вказаним спеціальним законом.
Визначаючи розмір моральної шкоди саме у такому розмірі, суд зазначив, що вказаний розмір не є більшим, ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та не призведе до його безпідставного збагачення.
Суд дійшов висновку про доведеність існування між позивачем та адвокатом Вовком А. І. договірних правовідносин з надання правничої допомоги під час розгляду кримінальної справи з погодженням вартості послуг 1500 грн за участь в одному засіданні, а всього 30000 грн витрат позивача за участь адвоката у судових засіданнях у справі № 707/3102/14-к.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі, поданій 18 грудня 2025 року, Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону просить апеляційний суд рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.11.2025 у справі № 712/9157/25 скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
Компенсувати Спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Центрального регіону за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що представником позивача у заявленому позові не було наведено конкретних і суттєвих обставин, в чому саме виражається завдана ОСОБА_1 моральна шкода та не надано належних і допустимих доказів, у розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України, на підтвердження фактів, що ОСОБА_1 зазнав значних душевних страждань, втратив свою ділову репутацію, відбувались негативні зміни у його особистому житті, які призвели до погіршення/позбавлення можливостей реалізації його звичок і бажань.
Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, якими встановлено факт незаконності дій органів, що здійснювали оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду стосовно ОСОБА_1 .
Суд, визначаючи розмір відшкодування, виходив з кількості місяців перебування ОСОБА_1 під слідством і судом, а саме з 25.11.2014 (повідомлення про підозру) до 23.01.2025 (набрання законної сили виправдувальним вироком суду).
Проте вважає, що при визначенні періоду перебування ОСОБА_1 під слідством та судом для визначення розміру морального відшкодування необхідно було враховувати, що починаючи з 14.12.2023 (з наступного дня після винесення прокурором постанови про відмову від підтримання державного обвинувачення) кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 здійснювалось в порядку приватного обвинувачення, а тому період з 14.12.2023 по 23.01.2025 не підлягає включенню до розрахунку моральної шкоди, оскільки Держава Україна в особі органів прокуратури не повинна нести цивільну відповідальність за кримінальне переслідування позивача в порядку приватного обвинувачення.
Тому Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону вважає правильним розраховувати строк перебування ОСОБА_1 під слідством та судом з 25.11.2014 по 13.12.2023, тобто строк складає 108 місяців 18 днів, а не 121 місяць як це було розрахована судом у справі № 712/9157/25.
Також вважає, що суд першої інстанції при обрахунку розміру моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом мав виходити з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, встановленої абз. 2 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», а саме на рівні 1600 грн, тобто безпідставно не застосовано до спірних правовідносин абз. 2 ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2025 рік».
Відшкодування витрат за надані послуги адвоката вважає недоведеними.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України зазначає, що апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону належить задовольнити, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.11.2025 скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
Натомість, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.11.2025 в частині відмови у задоволенні позовних вимог належить залишити без змін.
Казначейство погоджується з доводами скаржника, що позивачем не надано жодних доказів наявності завдання йому моральної шкоди, не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів.
Казначейство вважає, що настання обставини відмови прокурора від державного обвинувачення внаслідок зміни висновків інженерно-технологічної експертизи не залежали від дій органів досудового розслідування та прокуратури, оскільки проведення експертизи не є компетенцією зазначених органів.
Крім того, вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що починаючи з 14.12.2023 (з наступного дня після винесення прокурором постанови про відмову від підтримання державного обвинувачення) до 23.01.2025 (дати набуття виправдувальним вироком суду законної сили) кримінальне провадження стосовно Позивача здійснювалось в порядку приватного обвинувачення.
Тому, на думку Казначейства, період перебування позивача під слідством та судом починається з 25.11.2014 (дати повідомлення позивачу про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) по 13.12.2023 (дати винесення прокурором постанови про відмову від підтримання державного обвинувачення в суді) та складає 9 років та 18 днів, загалом 108 місяців та 18 днів.
Застосовуючи величину мінімальної заробітної плати в розмірі 1600 грн, мінімальний розмір моральної шкоди становить 173760 грн.
Зауважує, що виходячи із заробітної плати в сумі 8000 грн - мінімальний розмір моральної шкоди складатиме 868800 грн (864000 = 8000*108)+(4800=8000/30*18), що менше від визначеної судом першої інстанції суми моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.11.2025 залишити без змін.
Зазначає, що суд першої інстанції вірно встановив, що кримінальне переслідування тривало понад 10 років, позивач перебував під постійним психологічним тиском, були істотно порушені його життєві зв`язки, професійна репутація та нормальний спосіб життя.
Зауважує, що відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення не припинила кримінальне провадження. Не зняла з позивача обвинувачення та не припинила судовий розгляд справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

25 листопада 2014 року Військовою прокуратурою Черкаського гарнізону Центрального регіону України ОСОБА_1 у рамках кримінального провадження 42015250020000021 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення – злочину, передбаченого ст. 425 ч. 2 КК України (т. 1 а.с. 13-17).
27 листопада 2014 року від Військової прокуратури Черкаського гарнізону Центрального регіону України до суду надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 425 КК України.
13 грудня 2023 року прокурором Черкаської спеціалізованої прокуратури в сфері оборони Центрального регіону було прийнято постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення, вказана постанова затверджена керівником Черкаської спеціалізованої прокуратури в сфері оборони Центрального регіону (т. 1 а.с. 18-22).
Вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2024 року у справі № 707/3102/14-к ОСОБА_1 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 2 ст. 425 КК України та виправданий на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 425 КК України. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 моральної шкоди залишений без розгляду. Процесуальні витрати у справі за проведення судових експерти віднесено на рахунок держави. Дата набрання вироком законної сили: 23.01.2025 (т. 1 а.с. 23-32).
Вироком встановлено, що ОСОБА_1 обвинувачується в тому, що будучи військовою службовою особою, яка обіймає постійно посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків – начальником служби пожежної безпеки військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) у військовому званні майора, ІНФОРМАЦІЯ_1 , близько 09.00 год. на території вказаної військової частини, достовірно знаючи про те, що спеціальна яма на території частини, у якій на виконання п. 6 вказівок начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України №16591/С від 06.09.2013, розпорядження командувача Повітряних Сил Збройних Сил України №4772 ПС від 07.09.2013, виданого військовою частиною НОМЕР_2 наряду на утилізацію №350/129/131/САО-130 (спалювання) від 18.03.2013, згідно п. п. 1, 7, 8 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 565 від 16.09.2013 «Про знищення (шляхом спалювання) малогабаритних піротехнічних засобів у військовій частині НОМЕР_1 » мали проводитися роботи з підвищеною небезпекою з утилізації шляхом спалювання малогабаритних піротехнічних засобів – виробів ФП-100М, що містять піротехнічну суміш, яка складається з перхлорату калію та порошкоподібного алюмінію і є сумішевою вибуховою речовиною, всупереч додатку 13 до Керівництва з організації утримання та зберігання авіаційних засобів ураження у Військово-Повітряних Силах України, введеного в дію наказом командувача Військово-Повітряних Сил України № 230 від 24.11.1999, та розділу ІІІ пояснювальної записки до технології робіт по знищенню малогабаритних засобів ураження методом спалювання у військовій частині НОМЕР_1 , затвердженої ІНФОРМАЦІЯ_2 29.02.2012, мала менші від визначених габаритні розміри, з внутрішньої сторони не обшита 10-мм сталевим листом, на її дно не встановлено виготовлений з 8-10 мм сталевого листа металевий піддон з висотою бортів на менше 100 мм, зверху не обладнана градчастим уловлювачем з 15-17 мм прутка і розміром комірок не більше 25-30 мм, підсиленого по периметру 30 мм прутком та швелером № 10 з додатковим вантажем на краях (залізобетонними блоками типу СП-6), а перекрита залізобетонними блоками у кількості 6 одиниць, всупереч п. 2.18.6 НПАОП 29.6-1.01-07 Правила безпеки під час утилізації звичайних видів боєприпасів, затверджених наказом Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду № 45 від 12.03.2007, введена в дію без представника органів Держгірпромнагляду, тобто з технічної точки зору знаходилася у незадовільному стані і не могла використовуватися за призначенням, неналежно віднісся до виконання своїх службових обов`язків начальника служби пожежної безпеки через несумлінне ставлення до них, хоча усвідомлював суспільно-небезпечний характер своєї бездіяльності та мав реальну можливість виконувати покладені на нього службові обов`язки належним чином і діяти так, як того вимагають інтереси служби, та у порушення ст. 19 Конституції України, статей 11, 16, 58, 59, 82, 83 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 14 Закону України «Про охорону праці», п. 3.21.3 Положення про порядок допуску військовослужбовців Збройних Сил України до самостійного виконання робіт та організацію виконання разових робіт в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 26.12.2000 № 476, Положення про військову частину НОМЕР_1 , затвердженого начальником озброєння ІНФОРМАЦІЯ_3 16.04.2012 та визначених ним обов`язків начальника служби пожежної безпеки, п. 11 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.09.2013 № 565 «Про знищення (шляхом спалювання) малогабаритних піротехнічних засобів у військовій частині НОМЕР_1 », безпосередньо перед початком робіт особисто не перевірив підготовку робочого місця по знищенню шляхом спалювання виробів ФП-100М, експлуатацію спеціальної ями через її незадовільний стан не заборонив і командиру частини про порушення норм і правил заходів безпеки на цьому об`єкті своєчасно не доповів, своїм підписом узгодив наряд-допуск від 17.09.2013 № 153 для виконання вибухонебезпечних вибухо-пожежнонебезпечних робіт та допустив їх проведення у спеціальній ямі, яка не відповідала технологічним вимогам, а після початку виконання робіт не контролював знищення шляхом спалювання виробів ФП-100М на робочому місці в спеціальній ямі та дотримання заходів пожежної безпеки під час їх виконання, внаслідок чого вказані роботи призначеною групою військовослужбовців проводилися з грубим порушенням технологічного процесу знищення шляхом спалювання малогабаритних піротехнічних засобів – виробів ФП-100М, які виразилися у їх розрізанні з використанням саморобного пристрою й вилученні та закладенні до спеціальної ями піротехнічної суміші у вигляді компактної маси в кількості 112,270 кг (тротиловий еквівалент 89,816 кг), при оптимальній кількості за одночасної детонації до 7 кг (т.е.), і її підпалюванні всупереч вимогам безпеки шляхом вкидання факелу, що того ж дня біля 14.20 год. призвело до вибуху у напівзамкнутому об`ємі, руйнування та розкидання залізобетонних блоків, якими була перекрита спеціальна яма, та заподіяння керівнику групи ОСОБА_3 тілесних ушкоджень у вигляді черепно-мозкової травми у вигляді забою речовини головного мозку, крововиливів під м`яку мозкову оболонку півкуль головного мозку, ушкодження твердої мозкової оболонки, перелому кісток склепіння та основи черепа, крововиливів в м`які тканини голови, синців, саден та ран на голові, закритої травми грудної клітки у вигляді забою обох легень, двохсторонніх переломів ребер, синців, саден та ран на грудній клітці, синців, саден та ран на тулубі та кінцівках, з яких черепно-мозкова травма та закрита травма грудної клітки відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, а синці, садна та рани на тулубі та кінцівках носять ознаки тілесних ушкоджень легкого ступеню тяжкості, який від отриманої черепно-мозкової травми у вигляді забою речовини головного мозку, крововиливів під м`яку мозкову оболонку півкуль головного мозку, ушкодження твердої мозкової оболонки, перелому кісток склепіння та основи черепа, крововиливів в м`які тканини голови, синців, саден та забитих ран на голові помер у кареті швидкої допомоги по дорозі до лікувального закладу і було констатовано біологічну смерть останнього, а іншому військовослужбовцю частини прапорщику ОСОБА_4 , який взагалі не входив до складу призначеної групи військовослужбовців та незаконно був залучений до проведення робіт, тілесних ушкоджень у вигляді рани лівої вушної раковини, крововиливу лівої вушної раковини, крововиливів обличчя, крововиливів в білкові оболонки обох очей, саден обличчя, саден та крововиливу лівої верхньої кінцівки, саден та поверхневих ран лівої нижньої кінцівки, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тобто настання тяжких наслідків.
Дії ОСОБА_1 кваліфіковано органом досудового розслідування за ч. 2 ст. 425 КК України, тобто недбале ставлення військової службової особи до служби, якщо воно спричинило тяжкі наслідки.
Потерпіла ОСОБА_2 висловила намір самостійно підтримувати пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення.
У вказаному вироці суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що на ОСОБА_1 нормативними актами покладалися обов`язки зі здійснення контролю за технологічним процесом знищення піротехнічних засобів, в частині додержання правил вибухової безпеки при розрізанні й вилученні піротехнічної суміші з фотопатронів, закладенні суміші до спеціальної ями та її підпалюванні, невиконання яких знаходиться в причинному зв`язку з наслідками у вигляді смерті ОСОБА_3 та одержання тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , що свідчить про відсутність в діях ОСОБА_1 об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 425 КК України.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 15.09.2015, Військовою частиною НОМЕР_4 Міністерства оборони України, ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій (т. 1 а.с. 33-34).
Згідно довідок гарнізонної військово-лікарської комісії № 3022 від 24.12.2019, № 2489 від 19.10.2021, виданих Віськовою частиною НОМЕР_5 Міністерства оборони України, ОСОБА_1 придатний до військовоїслужби, зафіксовано наявність ряду захворювань, пов`язаних із проходженням військової служби, зокрема гіпертонічна хвороба І ст. (т. 1 а.с. 38-39).
18.06.2019 між ОСОБА_1 та адвокатом Вовком А. І. укладений договір про надання правничої допомоги №1/18/06/2019 на строк до 31.12.2019 без можливості автоматичної пролонгації (пункти 3.1, 6.1, 6.2 Договору № 1/18/06/2019) (т.1 а.с. 40-41).
19.06.2022 укладена Додаткова угода до Договору № 1/18/06/2019, відповідно до п. 2 якої ціна участі адвоката у одному судовому засіданні у кримінальній справі № 707/3102/14-к сторонами погоджено в сумі 1500 грн (т. 1 а.с. 42).
Відповідно до платіжної інструкції від 03.04.2024 за участь у 3 судових засіданнях по справі № 707/3102/14-к 09.02.2024, 01.03.2024,07.03.2024 сплачено 4500 грн (т. 1 а.с. 43 зворот).
Згідно з платіжною інструкцією від 29.04.2024 за участь у 4 судових засіданнях по справі № 707/3102/14-к 17.01.2024, 18.12.2023, 01.12.2023, 17.11.2023 сплачено 6000 грн (т. 1 а.с. 45 зворот).
Відповідно до платіжної інструкції від 30.04.2024 за участь у 3 судових засіданнях по справі № 707/3102/14-к 15.09.2023, 25.09.2023, 27.10.2023 сплачено 4500 грн (т. 1 а.с. 46).
З платіжної інструкції від 28.05.2024 вбачається, що за участь у 3 судових засіданнях по справі № 707/3102/14-к 27.07.2022,14.07.2023, 27.10.2023 сплачено 4500 грн (т. 1 а.с. 45).
Відповідно до платіжної інструкції від 03.06.2024 за участь у 1 судовому засіданні по справі № 707/3102/14-к 05.04.2024 сплачено 1500 грн (т. 1 а.с. 44).
Згідно з платіжною інструкцією від 02.10.2024 за участь у 4 судових засіданнях по справі № 707/3102/14-к 17.05.2024, 21.06.2024, 31.07.2024, 20.09.2024 сплачено 12500 грн (т. 1 а.с. 43).
Відповідно до платіжної інструкції від 12.02.2025 за участь 3 у судових засіданнях по справі № 707/3102/14-к 31.10.2024, 29.11.2024, 20.12.2024 сплачено 4500 грн (т. 1 а.с. 44 зворот).
В підтверження оплати послуг адвоката також суду надано банківську виписку по рахунку адвокатського об`єднання за період з 03.04.2024 по 12.02.2025 (т. 1 а.с. 222-228).

Мотивувальна частина 
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
У ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
У ч. 1 та ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких відокремлено посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (ч. 7 ст. 1176 ЦК України).
Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (п. 1 ч. 1 ст. 2 даного Закону).
Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.
Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (ст. 4 приведеного Закону).
Судом встановлено, що з 25.11.2014 (повідомлення про підозру) до 23.01.2025 (набрання законної сили виправдувальним вироком) ОСОБА_1 перебував під слідством та судом.
Враховуючи, що вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2024 року у справі № 707/3102/14-к ОСОБА_1 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 2 ст. 425 КК України та виправданий на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 425 КК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачу завдано моральної шкоди на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
При цьому, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню моральна шкода, завдана незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, за період часу з 25.11.2014 (повідомлення про підозру) до 23.01.2025 (набрання законної сили виправдувальним вироком), що всього 10 років 1 місяць 29 днів або 121 місяць.
Доводи скаржника, що за період після відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення 13.12.2023 вимога позивача про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню, оскільки кримінальне провадження стало справою приватного обвинувачення у зв`язку з висловленням потерпілою наміру про самостійне підтримання обвинувачення після відмови прокурора, не заслувують на увагу, що вірно зауважено судом першої інстанції.
Так, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.
Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається у п. 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.
Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21) та інших судових рішеннях Верховного Суду, у тому числі від 09 липня 2025 року у справі № 554/2378/23 (провадження № 61-3565св25).
З викладеного вбачається, що винесення постанови про відмову прокурора від підтримання державного обвинувачення не створило позивачу правові підстави для реалізації права на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених вказаним Законом. Відповідні підстави виникли саме з моменту набрання законної сили виправдувальним вироком, як передбачено вказаним спеціальним Законом.
Щодо розміру такої шкоди апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Згідно зі ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до ч. 1 ст. 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (постанова Верховного Суду від 28 липня 2025 року у справі № 331/3223/24, провадження № 61-4080св25).
Водночас, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.
Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Аналізуючи релевантну судову практику Верховного Суду при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, можна дійти висновку, що Верховний Суд роз`яснював про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, визначеної на час розгляду справи.
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23 (провадження № 61-7724св24), від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22 (провадження № 61-7696св24), від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23 (провадження № 61-8406св24), від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23 (провадження № 61-9291св24), від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21 (провадження № 61-8267св24), від 22 січня 2025 року у справі № 524/6017/22 (провадження № 61-13387св24), 12 лютого 2025 року у справі № 753/7572/2 (провадження № 61-13255св24).
Отже, судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування та фактичних обставин конкретної справи.
Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлений із 1 січня 2025 року розмір мінімальної заробітної плати, яка у місячному розмірі становить 8000 грн.
Мінімальний гарантований розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди становить 968000 грн (121 міс х 8000 грн).
Отже, враховуючи обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи, з огляду на засади розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі, мінімально визначеному ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та підставно визначив його у розмірі 968000 грн із розрахунку одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.
Такий розмір відшкодування хоча і є гарантованим законом мінімумом, водночас він відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності, є достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не призведе до його безпідставного збагачення.
Доводи скаржника про те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки органів досудового розслідування та прокуратури у ході досудового розслідування кримінального провадження чи його судового розгляду є необґрунтованими, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено право на відшкодування моральної шкоди у випадку постановлення судом виправдувального вироку (п. 1 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону). Тобто за наявності виправдувального вироку, який набрав законної сили, позивач не зобов`язаний доводити незаконність конкретної слідчої чи процесуальної дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Щодо витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Положеннями КПК України визначено, що юридична допомога в кримінальному провадженні (кримінальній справі) включає дії адвоката як на стадії досудового розслідування, так і судового провадження.
При цьому, вимоги щодо гарантованого Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди, слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі №757/31372/18-ц). 
До правової допомоги належать консультації, роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво в судах (постанова Верховного Суду від 25 жовтня 2023 року у справі №291/383/19 (провадження №61-3314св23)).
За змістом ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у передбачених цим Законом випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянину зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
Встановивши факт понесення витрат у зв`язку із поданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.
Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку із наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим ст. 137 ЦПК України, тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження №61-5223св21) та від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21).
При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (ст. ст. 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Тобто позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки Закону.
Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18).
При цьому передбачені ст. 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі п. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 750/958/20 (провадження №61-12600св21)».
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 02 листопада 2023 року у справі № 127/9332/22 (провадження № 61-5746св23).
Судом встановлено, що здійснення захисту позивача під час досудового розслідування кримінального провадження та протягом часу судового розгляду кримінального провадження здійснював адвокат Вовк А. І., що підтверджено належними доказами.
Щодо вартості наданих послуг, то апеляційний суд також погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем надані докази в підтвердження сплати таких витрат позивачем на суму 30000 грн.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу сум, сплачених ним у зв`язку з наданням йому правової допомоги, оскільки сукупність наявних у матеріалах справи доказів свідчить про надання адвокатом правової допомоги під час розгляду кримінального провадження у відповідності з договором про надання правничої допомоги та додаткової угоди.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містить посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відсутні підстави для здійснення перерозподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону – залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 09 березня 2026 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. М. Новіков 

О. В. Карпенко