ПОСТАНОВА
Іменем України 

13 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 354/1478/24
провадження № 51-4332км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6  (у режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого  ОСОБА_7  на вирок Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 16 травня 2025 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 21 серпня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
громадянина України,
уродженця м. Мукачева 
Закарпатської області, 
раніше судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі ? КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Яремчанський міський суд Івано-Франківської області вироком від16 травня 2025 рокувизнав винуватим  ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.

На підставі ст. 71 КК частково приєднав до покарання, призначеного за цим вироком, невідбуте покарання за вироком Залізничного районного суду м. Львова від 26 квітня 2024 року і за сукупністю вироків визначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Ухвалив рахувати строк початку відбування покарання з 19 травня 2024 року (дня затримання).

Вирішив питання щодо речових доказів, процесуальних витрат і скасував арешт майна у кримінальному провадженні.

За обставин, визнаних місцевим судом доведеними та викладених у вироку цього суду, 18 травня 2024 року близько о 23:50 ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з метою викрадення чужого майна, піднявся по сходах на другий поверх приміщення магазину «Дари лісу», що на АДРЕСА_1 , де в цей час у кімнаті спала ОСОБА_8 . Приклавши фізичну силу, ОСОБА_7 пошкодив замок вхідних дверей у цю кімнату та відчинив їх.

Проникнувши до кімнати, ОСОБА_7 побачив ОСОБА_8 , а також належну їй жіночу сумку. Після цього діючи умисно, усвідомлюючи протиправність і суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи їх суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, у період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у присутності ОСОБА_8 , відкрито викрав її сумку вартістю 411 грн, у якій містилися сумка-гаманець вартістю 128,50 грн, гроші в сумі 5995 грн та два блокноти з рукописними записами. Не зваживши на словесну вимогу ОСОБА_8 повернути їй сумку з речами і грошима, ОСОБА_7 покинув з ними кімнату та розпорядився вказаним майном на власний розсуд.

Загалом ОСОБА_7 відкрито викрав майно ОСОБА_8 на суму 6534,50 грн.

Місцевий суд кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК, тобто як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло та в умовах воєнного стану.

Івано-Франківськийапеляційний суд ухвалою від 21 серпня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Вимоги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевогосудутаухвалуапеляційногосуду і виправдати його, а у разі неможливості виправдання, призначити новий розгляд справи у суді першої інстанції. 

Засуджений скаржиться на порушення, які, на його думку, допустив суд першої інстанції і не усунув апеляційний суд, та зазначає таке.

Суд першої інстанції помилково застосував приписи ст. 71 КК та приєднав невідбуту частину покарання за іншим вироком, який на час ухвалення цього вироку не набрав законної сили.

Згаданий вище суд у порушення вимог статей 5, 29 Конституції України та статей 183, 199 КПК продовжував йому запобіжний захід без зазначення ризиків, доведення неможливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Цей же суд у супереч ст. 54 КПК відмовив у зміні захисника, а суд апеляційної інстанції порушуючи приписи статей 94, 404, 405-419 КПК зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень порушень у праві на захист.

Місцевий суд в порушення статей 55, 129 Конституції України, статей 7, 20 КПК не надав копії технічного запису судового засідання, відповідно до заявленого ним клопотання.

Стверджує про недопустимість протоколу впізнання через порушення статей 228-232 КПК під час його проведення, оскільки не було залучено захисника, статисти були різного віку та зовнішності.

Стороні захисту не було надано відеозаписи з камер спостереження (оригінали), що не дозволяє перевірити їх автентичність і виключає можливість технічної експертизи, що є порушенням статей 99, 104, 107 КПК.

На думку касатора, кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 186 КК не доведена, оскільки не встановлено ознак житла чи іншого володіння у приміщенні, проникнення у яке інкримінується, як і не доведено обставини, яку суд визнав обтяжуючою покарання - вчинення злочину в умовах воєнного стану. 

Суд не надав оцінки порушенню права на захисту через незабезпечення його адвокатом під час затримання, впізнання та огляду місця події.

Уважає докази обвинувачення непослідовними, суперечливими і недопустимими, оскільки у протоколах затримання та допиту свідків зазначено різне місце затримання, у показаннях потерпілої різні версії подій та сума коштів, а показання поліцейських взаємовиключні, непослідовні, свідчать про їх узгодженість і недостовірність, що в порушення вимог статей 94, 370 КПК залишилось поза увагою судів. 

Автор скарги стверджує, що суди зробили свій висновок на припущеннях, оскільки жодна експертиза з приводу його біологічних чи інших слідів на предметах чи речах у справі не проводилась. 

Зазначає, що місцевий суд безпідставно не допитав свідка ОСОБА_9 .

Підкреслює, що поза увагою судів залишилось порушення поліцейськими ст. 107 КПК і ст. 20 Закону України «Про Національну поліцію», бо під час затримання та застосування кайданків не було проведено відеофіксацію за допомогою нагрудної боді камери.

Звертає увагу, що суд апеляційної інстанції не усунув розбіжності у доказах, не дослідив матеріали справи, залишив без уваги доводи апеляційної скарги, чим порушив приписи статей 404-419 КПК.

Засуджений акцентує на участі у апеляційному розгляді справи прокурора без повноважень, оскільки такий не входить у визначену в цьому провадженні групу прокурорів.

Крім зазначеного, просить змінити запобіжний захід з тримання під вартою на інший.

Позиції інших учасників судового провадження

Захисник та засуджений підтримали касаційну скаргу.

Прокурор у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення касаційної скарги.

Інших учасників судового провадження належним чином повідомлено про дату, час та місце судового розгляду, проте в судове засідання вони не з`явилися, клопотань або заяв про відкладення розгляду кримінального провадження не подавали.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, засудженого та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши матеріали кримінального провадження, Суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповнота судового розгляду самі собою можуть бути підставою для зміни чи скасування вироку місцевого суду апеляційним судом (статті 409, 410 КПК).

Підставами ж для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, згідно зі ст. 438 КПК, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачено.

Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального закону, а вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, виходить з установлених фактичних обставин, викладених у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, як про це порушено питання в касаційній скарзі.

З урахуванням приписів статей 433 і 438 КПК Суд позбавлений можливості констатувати обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.

За статтею 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Водночас положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів, як визначено ст. 94 КПК, є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження касаційний суд установив, що місцевий суд свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, зробив із дотриманням вимог гл. 2 КПК. 

У вироку суду в повній відповідності до ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, які суд дослідив та оцінив з урахуванням положень статей 85, 86, 88, 94 цього Кодексу. Вирок суду відповідає приписам статей 370, 374 КПК і є обґрунтованим.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційними скаргами сторони захисту, обґрунтовано дійшов висновку, що суд першої інстанції з дотриманням ст. 370 КПК розглянув кримінальне провадження стосовно  ОСОБА_7 , винуватість якого підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно з положеннями ст. 94 КПК.

Водночас суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, даною місцевим судом, і зробив висновок, що доводи сторони захисту про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, є безпідставними, а докази, покладені місцевим судом в основу вироку, є належними, допустимими і достатніми для визнання останнього винуватим у вчиненні вказаного злочину.

Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Отже ураховуючи, що суд апеляційної інстанції погодився із рішенням ухваленим судом першої інстанції і зважаючи на відсутність необхідності повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, доводи касатора з приводу порушення, у цьому контексті, апеляційним судом приписів статей 404-419 КПК є безпідставними.

Також не знайшли свого підтвердження доводи засудженого про відсутність повноважень у прокурора ОСОБА_10 , яка брала участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, оскільки з матеріалів справи видно, що ця прокурор є прокурором відділу Івано-Франківської обласної прокуратури, яка є прокуратурою вищого рівня і відповідно до ст. 36 КПК, як прокурор органу прокуратури вищого рівня може брати участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

З приводу недоведеності кваліфікуючої ознаки проникнення у житло, Суд уважає за необхідне зазначити наступне.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, законом України про кримінальну відповідальність і кримінальним процесуальним законом не встановлено обов`язковості такої ознаки житла особи чи її іншого володіння, як їх належність особі на праві власності чи на праві володіння. Під житлом потрібно розуміти як приміщення, призначене для постійного або тимчасового проживання людей, так і ті його частини, де може зберігатися майно та будь-яке поміщення, незалежно від його призначення і правового статусу, яке знаходиться у фактичному володінні особи та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, а також всі його складові частини.

Отже, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що кімната, у якій мешкала потерпіла, відповідає усім притаманним житлу ознакам.

Не знайшли свого підтвердження і доводи засудженого про визнання вчинення злочину в умовах воєнного стану, як обтяжуючу обставину.

Так, Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, строк дії якого у подальшому неодноразово продовжувався.

Законом України № 2117-IX від 03 березня 2022 року «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» посилено відповідальність за кримінальні правопорушення, передбачені статтями 185, 186, 187, 189, 191 КК, вчинені в умовах воєнного стану.

Кримінальнавідповідальність за ч. 4 ст. 186 КК передбачена за вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного або надзвичайного стану. 

Варто зауважити, що вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного стану, у розумінні ст. 67 КК, як обтяжуюча покарання обставина, у цьому провадженні судом не визнавалася.

Відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин, ОСОБА_7 вчинив грабіж 18 травня 2024 рок в с. Поляниця Івано-Франківської області, тобто на території України та під час дії воєнного стану. 

Таким чином місцевий суд правильно кваліфікував дії засудженого за ч. 4 ст. 186 КК, як грабіж, вчинений в умовах воєнного стану. З такою кваліфікацією дій засудженого погодився апеляційний суд та погоджується колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду.

Щодо недопиту свідка ОСОБА_9 . Суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що місцевий суд вживав усіх необхідних заходів для повідомлення та виклику у судове засідання зазначеного вище свідка, проте на численні повістки, оголошення на сайті суду та навіть застосування приводу забезпечити його явку цього свідка до суду не вдалося.

Крім того, доводи про недопит ОСОБА_9 у якості свідка були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, за результатами чого цей суд доцільно звернув увагу на те, що злочин вчинено в умовах очевидності, тож показання цього свідка не створюють алібі засудженому і не стосуються обставин вчинення злочину.

Тож перевіряючи вказані вище доводи засудженого апеляційний суд не знайшов порушень допущених місцевим судом з цього приводу, з такими висновками суду апеляційної інстанції погоджується і касаційний суд.

Доводи засудженого про ненадання стороні захисту відеозаписів не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи оскільки відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування (а. п. 5, т. 1) та розписок ОСОБА_7 і його захисника (а. п. 8 і 9, т. 1) сторона захисту в порядку ст. 290 КПК була ознайомлена з усіма наявними в матеріалах справи доказами, у тому числі диском з відеозаписом.

Згідно з матеріалами справи сторона захисту не надавала суду інших доказів, ніж ті, що надані стороною обвинувачення та містяться в матеріалах, також у справі відсутні письмові клопотання про доступ у порядку ст. 160 КПК до додаткових матеріалів. 

Варто уваги, що суд дотримуючись диспозитивності досліджує ті докази, які їй надано сторонами.

До того ж у ч. 3 ст. 99 КПКзаконодавець вказує, що оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа його відображення, якому надається таке ж значення як документу.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» у випадку його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Відповідно до сталої практики Верховного Суду, оригіналом цифрового доказу є його дані, відображені без зміни змісту, тобто його автентичне відображення, а не носій.

Посилання засудженого на порушенні ст. 107 КПК та ст. 20 Закону України «Про Національну поліцію» через відсутність відео- фіксації застосування спецзасобів не відповідає дійсності.

Стаття 20 згаданого вище закону, на яку посилається автор скарги, говорить про однострій поліцейських, а не застосування спеціальних засобів, у свою чергу ст. 107 КПК про застосування технічних засобів фіксування кримінального провадження.

Тож доводи засудженого з приводу зазначеного вище є безпідставними.

Стосовно тверджень ОСОБА_7 про недопустимість протоколу впізнання.

З матеріалів справи вбачається, що суди попередніх інстанцій дослідили та проаналізували проведення впізнання за участю потерпілої та оцінивши докази у сукупності небезпідставно зазначили, що потерпіла впізнала ОСОБА_7 не лише за зростом, але й за рисами обличчя, волоссям та одягом. Впізнання проводилось за участю понятих, які засвідчили своїми підписами кожен аркуш протоколу пред`явлення особи для впізнання. При цьому потерпіла послідовно вказувала на ОСОБА_7 , як на особу, яка вчинила злочин стосовно неї. 

Варто зауважити, що підстави недовіряти понятим чи потерпілій у судів першої та апеляційної інстанцій відсутні, таких підстав не встановлено і судом касаційної інстанції. Крім того сам засуджений у касаційній скарзі не висловлює доводи щодо упередженості зазначених осіб.

Ураховуючи викладене вище, Суд не знаходить порушень, допущених судами першої чи апеляційної інстанцій під час оцінки допустимості пред`явлення особи для впізнання.

Щодо обов`язковості участі захисника під час затримання ОСОБА_7 , проведення огляду місця події та впізнання, Суд уважає за необхідне вказати таке.

Верховний Суд неодноразово пояснював, що КПК не передбачає обов`язковою умовою затримання участь захисника, а сам факт затримання особи без участі захисника не є порушенням права на захист. Затримання особи в порядку ст. 208 КПК - це невідкладна дія, що не робить затримання незаконним автоматично, а право на захист реалізується після фактичного затримання під час допиту, вручення підозри, тощо. 

З матеріалів справи видно, що оскільки ОСОБА_7 було затримано 19 травня 2024 року з підстав передбачених п. 2 ч. 1 ст. 208 КПК, у той же день про його затримання у встановленому законом порідку було повідомлено орган, уповноважений законом на надання безоплатної правової допомоги і того ж дня, згідно з дорученням забезпечено захисником.

Поза тим, ст. 52 КПК визначає обставини під час яких участь захисника є обов`язковою, у свою чергу обставини справи стосовно ОСОБА_7 не є такими. 

Крім того, у матеріалах справи відсутні відомості про те, що засуджений клопотав про призначення йому захисника під час затримання, впізнання та огляду місця події.

Тож з урахуванням відсутності порушень у процедурі забезпечення захисником засудженого та проведення впізнання у відповідності до вимог ст. 228 КПК, Суд не вбачає порушення права на захист ОСОБА_7 під час цієї процесуальної дії.

Також ураховуючи те, що огляд місця події приміщення, де проживала потерпіла проводився за її участі та понятих, із застосуванням відео фіксації, протокол проведення цієї слідчої дії підписаний понятими та не містить зауважень, порушення прав засудженого під час проведення цієї слідчої дії відсутні.

Щодо огляду приміщення, де було виявлено викрадені речі та ОСОБА_7 , то такий огляд проводився з його фактичною присутністю із застосуванням відео фіксації та за участі понятих, протокол проведення цієї слідчої дії понятими підписаний та не містить зауважень, у свою чергу ОСОБА_7 не посилається у чому істотність порушення його прав.

Тож, ураховуючи зазначене вище, Суд не убачає таких порушень, які б тягнули за собою скасування рішення суду.

Щодо доводів ОСОБА_7 про порушення його прав у зв`язку із відмовою у зміні захисника.

Так, з матеріалів справи (а. п. 152, т. 1) вбачається, що місцевий суд розглянув заяву (клопотання) засудженого про відвід захисника і ухвалою від 17 лютого 2025 року відмовив у її задоволенні при цьому достатньою мірою вмотивував прийняте рішення. 

Апеляційний суд розглянув доводи засудженого про порушення його прав у зв`язку із відмовою у зміні захисника та обґрунтовано не знайшов порушень, допущених місцевим судом і небезпідставно звернув увагу на те, що захисник приймав активну участь у судовому розгляді, заявляв клопотання, висловлював свою позицію, ставив запитання свідкам та оскаржував рішення щодо запобіжного заходу стосовно підзахисного. 

Слід зауважити, що той самий захисник приймав участь і у розгляді справи судом касаційної інстанції, при цьому засуджений не заявляв клопотань чи заяв з приводу його відводу або заміни.

Ураховуючи викладене вище, Суд не вбачає порушень, допущених судами у контексті зазначених доводів ОСОБА_7 .

Стосовно копій технічного запису судового засідання.

З матеріалів справи убачається, що після ухвалення вироку місцевим судом відсутні будь-які клопотання засудженого з приводу надання йому копій технічного запису судового засідання. Крім того, до касаційної скарги ОСОБА_7 не додає жодних документів, які підтверджують направлення відповідних клопотань чи заяв до місцевого суду. Натомість матеріали справи містять клопотання касатора про надання йому копії технічного запису та журналу судового засідання від 17 липня та 29 жовтня 2024 року коли розглядалося питання запобіжного заходу, що у подальшому було оскаржено стороною захисту до суду апеляційної інстанції. 

Отже доводи про позбавлення засудженого таким чином можливості підготовки до апеляційного чи касаційного оскарження рішень судів прийнятих по суті розгляду справи не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

Щодо застосування приписів ст. 71 КК.

Апеляційний суд перевірив доводи сторони захисту про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, за результатами чого правильно зазначив, що для застосування положень вказаної вище статті має значення не дата набрання вироком законної сили, а дата його постановлення.

З такими висновками апеляційного суду погоджується і суд касаційної інстанції, тож доводи ОСОБА_7 з цього приводу не гуртуються на вимогах закону.

Розглядаючи доводи касаційної скарги засудженого щодо необґрунтованого продовження запобіжного заходу під час розгляду справи місцевим судом, Суд уважає за необхідне зазначити таке.

Під час розгляду справи місцевим судом сторона захисту неодноразово окремо оскаржувала ухвали цього суду про продовження запобіжного заходу до суду апеляційної інстанції, проте доводи засудженого та його захисника не знайшли свого підтвердження під час перегляду таких ухвал в апеляційному порядку.

Суд не убачає будь-яких порушень КПК, які впливають на законність прийнятих по суті розгляду справи рішень.

Колегія суддів Верховного Суду встановила, що в основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, достовірність яких не викликала сумнівів у судів попередніх інстанцій. Зі змісту вироку вбачається, що суд у мотивувальній його частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, і з достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.

Доводи засудженого про суперечності у показаннях свідків-поліцейських, потерпілої та фактичних даних, які містяться у протоколах їх допитів та затримання, не допит понятих, Суд не бере до уваги, оскільки оцінка доказів, у тому числі їх достовірності, неповнота судового розгляду, не є предметом суду касаційної інстанції.

Проте такі доводи були предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанцій, у межах їх компетенцій. 

Касаційний суд позбавлений можливості досліджувати будь-які докази, надавати їм оцінку.

Доказам у справі суд першої інстанції за своїм внутрішнім переконанням дав належну правову оцінку як окремо кожному, так і у їх сукупності з точки зору належності, допустимості, достатності, достовірності та взаємозв`язку.
Колегія суддів апеляційного суду, погоджуючись із висновками суду першої інстанції, зазначила про те, що наведені у вироку докази логічні та узгоджуються між собою. 

Відповідно до ч. 2 цієї статті при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Під час дослідження матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414, 419 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 за апеляційними скаргами сторони захисту, перевірив зазначені в них доводи, проаналізував їх, дав відповіді, зазначивши в ухвалі обґрунтування своїх висновків.

Суд касаційної інстанції не має підстав ставити під сумнів вказані вище висновки апеляційного суду.

Щодо зміни запобіжного заходу.

Згідно з ч. 3 ст. 433 КПКСуд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанції. Оскільки Суд доходить висновку про відсутність підстав для скасування рішень судів попередніх інстанцій, відповідно і підстави для зміни запобіжного заходу відсутні.

У касаційній скарзі містяться також інші аргументи, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи сторони захисту не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду. Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, не встановлено, колегія суддів уважає за необхідне касаційну скаргу засудженого залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду - без зміни.

Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 16 травня 2025 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 21 серпня 2025 року в кримінальному провадженні стосовно  ОСОБА_7 залишити без зміни, а його касаційну скаргу- без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2  ОСОБА_3