Справа №336/11670/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2026 року    м.Дубровиця
Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого - судді Оборонової І.В.,
за участю секретаря: Волкодав А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» Кудіна Анастасія В`ячеславівна звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 002/10400954-CK_SB від 07 червня 2021 року в розмірі 49 766,36 грн, з яких 31 893,18 грн — заборгованість за тілом кредиту, 17 873,18 грн — заборгованість за відсотками, а також судові витрати у вигляді сплаченого судового збору. 
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 07 червня 2021 року між відповідачем ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «ТАСКОМБАНК» укладено договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб №002/10400954-СК_SB, у межах якого відповідачу встановлено кредитний ліміт та надано можливість користування кредитними коштами. У подальшому, 26 травня 2025 року, між Акціонерним товариством «ТАСКОМБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № НІ/11/29-Ф, відповідно до якого первісний кредитор відступив позивачу право вимоги за вказаним кредитним договором.
Позивач зазначає, що відповідно до реєстру прав вимоги до договору факторингу до нього перейшло право грошової вимоги до відповідача за зазначеним кредитним договором, а станом на дату звернення до суду за відповідачем обліковується заборгованість у розмірі 49 766,36 грн, з яких 31 893,18 грн — заборгованість за тілом кредиту та 17 873,18 грн — заборгованість за відсотками. У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів позивач просить суд стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості, а також понесені судові витрати.
У позовній заяві представник позивача просила розглянути справу за її відсутності.
До початку розгляду справи від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, поданий через представника — адвоката Ковташа Василя Даниловича, у якому відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні повністю. У відзиві зазначено, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність між сторонами саме кредитних правовідносин у тому обсязі та на тих умовах, на які він посилається у позовній заяві. Зокрема, відповідач вказує, що надана до матеріалів справи заява про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування не містить істотних умов кредитного договору, передбачених статтею 1054 ЦК України, зокрема конкретного розміру кредитного ліміту, процентної ставки, порядку нарахування процентів та строків повернення кредиту. Також у відзиві наголошено, що позивач не надав доказів фактичного встановлення відповідачу кредитного ліміту, а також доказів отримання чи використання відповідачем кредитних коштів. На думку відповідача, матеріали справи не містять первинних банківських документів, які б підтверджували рух коштів за рахунком відповідача, зокрема виписок з рахунку, платіжних документів або інших документів бухгалтерського обліку, які відображають проведення відповідних фінансових операцій. Відповідач також зазначає, що поданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним доказом існування боргу, оскільки він складений самим позивачем і не підтверджений первинними документами бухгалтерського обліку. На переконання відповідача, такий розрахунок відображає лише позицію позивача щодо наявності заборгованості, але не підтверджує фактичного надання кредитних коштів та не дозволяє перевірити правильність визначення її розміру. Крім того, у відзиві звертається увага на те, що до позовної заяви не додано тексту публічної пропозиції банку та тарифів, на які посилається позивач, що унеможливлює встановлення умов кредитування та змісту зобов`язань сторін. З урахуванням наведеного відповідач вважає, що позивач не довів ні факту виникнення кредитного зобов`язання, ні факту надання кредитних коштів, ні правильності визначення розміру заявленої до стягнення заборгованості, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.
У подальшому від представника відповідача — адвоката Ковташа В.Д. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача, у якій він просить відмовити у задоволенні позову.
Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України у разі розгляду справи за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Дослідивши письмові докази у справі, оцінивши їх у сукупності, у взаємному зв`язку та з урахуванням розподілу тягаря доказування між сторонами, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. 
За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, а відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права або інтересу. Разом із тим саме звернення до суду не звільняє позивача від обов`язку довести існування порушеного права, належність йому права вимоги, факт порушення цього права відповідачем та розмір заявлених до стягнення сум. 
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов — відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні визначений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк виконання зобов`язання не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання, зміна його умов, сплата неустойки, відшкодування збитків та інші наслідки.
Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, застосування наведених норм матеріального права можливе лише за умови встановлення судом факту існування між сторонами відповідного зобов`язання, його змісту, умов виконання та факту його порушення боржником.
На підтвердження заявлених позовних вимог позивач подав до суду копію заяви-договору про укладення договору комплексного банківського обслуговування izibank від 07.06.2021, договір факторингу № НІ/11/29-Ф від 26.05.2025, акт приймання-передачі реєстру прав вимоги, витяг із реєстру прав вимоги, платіжну інструкцію щодо оплати за відступлення права вимоги за договором факторингу, а також розрахунок заборгованості (а.с. 6–17).
Із заяви-договору про комплексне банківське обслуговування izibank від 07.06.2021 вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до АТ «ТАСКОМБАНК» із заявою про відкриття поточного рахунку, видачу електронного платіжного засобу та здійснення розрахунково-касового обслуговування. У документі зазначено персональні дані відповідача, номер рахунку, номер електронного платіжного засобу та міститься його підпис.
У заяві також передбачено можливість встановлення кредитного ліміту, розмір якого визначається банком відповідно до умов публічної пропозиції та тарифів банку, розміщених на офіційному веб-сайті банку та в мобільному додатку.
З аналізу змісту зазначеної заяви-договору вбачається, що її предметом є насамперед приєднання клієнта до системи комплексного банківського обслуговування izibank, відкриття поточного рахунку та отримання електронного платіжного засобу.
Разом із тим із тексту зазначеного документа не вбачається: конкретного розміру кредитного ліміту, встановленого відповідачу; розміру процентної ставки за користування кредитними коштами; порядку нарахування процентів за користування кредитом; строку користування кредитом та строку його повернення; інших індивідуально погоджених істотних умов кредитного зобов`язання.
За таких обставин, подана заява-договір переважно підтверджує факт приєднання відповідача до умов комплексного банківського обслуговування та відкриття рахунку, однак сама по собі не підтверджує факту встановлення відповідачу конкретного кредитного ліміту чи надання йому певної суми кредитних коштів.
За змістом статей 626, 628, 638, 639 ЦК України договір є домовленістю сторін, а його зміст становлять погоджені сторонами умови; істотними є умови про предмет договору, а також інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. 
Частина перша статті 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник — повернути кредит та сплатити проценти. Тобто для висновку про існування кредитного договору у спірному обсязі суд має встановити не лише факт підписання загального документа про банківське обслуговування, а й факт погодження сторонами конкретних умов надання кредиту та факт надання коштів чи встановлення ліміту на відповідну суму. 
Сам по собі підписаний документ про приєднання до банківського обслуговування не є безумовним та достатнім доказом виникнення кредитного зобов`язання у визначеному позивачем розмірі, оскільки не підтверджує факту встановлення відповідачу конкретного кредитного ліміту, використання ним кредитних коштів та виникнення заборгованості.
Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, відповідно до якої у разі якщо позивач не надав доказів істотних умов укладеного сторонами кредитного договору, вимоги про стягнення заборгованості не можуть вважатися доведеними.
Разом із позовною заявою позивач не надав суду виписок з поточного рахунку відповідача, виписок з карткового рахунку, документів банку про встановлення кредитного ліміту у конкретному розмірі, документів про зміну цього ліміту, меморіальних ордерів, довідок про рух коштів, документів про зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача чи списання коштів у межах кредитного ліміту, а також інших первинних бухгалтерських документів, які б відображали господарську операцію з надання кредиту та подальший рух заборгованості. В переліку додатків до позову такі документи також відсутні.
Факт надання кредитних коштів є господарською банківською операцією, яка відповідно до вимог законодавства про бухгалтерський облік та банківську діяльність відображається первинними бухгалтерськими документами, зокрема виписками з рахунків, меморіальними ордерами, платіжними дорученнями або іншими документами, що підтверджують рух грошових коштів. 
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц, у яких зазначено, що доказами, які підтверджують наявність або відсутність заборгованості, а також встановлюють її розмір, є первинні документи бухгалтерського обліку, оформлені відповідно до вимог законодавства.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які повинні містити відомості про господарську операцію, дату її здійснення, суму операції, сторони такої операції та інші обов`язкові реквізити. Саме такі документи, зокрема виписки з рахунків, меморіальні ордери, платіжні доручення та інші банківські документи, безпосередньо відображають рух коштів за рахунком клієнта та підтверджують факт проведення фінансової операції.
Відсутність у матеріалах справи первинних банківських документів, які б відображали рух коштів за рахунком відповідача, позбавляє суд можливості встановити факт надання кредитних коштів, їх розмір, дату виникнення заборгованості та подальший рух коштів за рахунком, що унеможливлює перевірку обґрунтованості заявлених позовних вимог.
За таких обставин подані позивачем документи не підтверджують факту надання відповідачу кредитних коштів та не дають можливості перевірити правильність формування заявленої до стягнення заборгованості.
Натомість позивач подав розрахунок заборгованості станом на 31.10.2025, в якому зазначено, що загальна сума боргу становить 49 766,36 грн, з яких 31 893,18 грн — заборгованість за тілом кредиту, 17 873,18 грн — заборгованість за відсотками, а комісії, несанкціонований овердрафт та пеня/штрафи дорівнюють нулю.
Із самого розрахунку вбачається, що за низкою дат — 26.05.2025, 31.05.2025, 30.06.2025, 31.07.2025, 31.08.2025, 30.09.2025, 31.10.2025 — відображені одні й ті самі суми залишку без деталізації операцій, без відомостей про дату виникнення кожного нарахування, без зазначення початкового розміру кредитного ліміту, без відомостей про використання кредитних коштів, без відображення здійснених відповідачем платежів чи їх відсутності, а також без відображення методики нарахування процентів за конкретні періоди. Тобто цей документ фіксує лише кінцевий результат, сформований самим позивачем, але не містить первинної інформації, з якої цей результат виведено.
Доданий до позовної заяви роздрукований розрахунок заборгованості не є належним та достатнім доказом фактичного надання відповідачу кредитних коштів, оскільки такий розрахунок за своєю правовою природою є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, які б дозволяли суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику у кредит.
Сам по собі розрахунок заборгованості відображає лише арифметичні обчислення, здійснені кредитором, та не підтверджує факту перерахування кредитних коштів позичальнику, факту їх отримання чи використання, а також не містить даних про рух коштів за рахунком боржника.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 травня 2020 року у справі №219/1704/17, у якій зазначено, що розрахунок заборгованості, складений кредитором, є внутрішнім документом фінансової установи та сам по собі не підтверджує факту надання кредитних коштів позичальнику.
Матеріали справи не містять відомостей, які б дозволяли суду перевірити, чи передавалися у дійсності кошти відповідачу, а будь-яких належних доказів перерахування коштів на банківський рахунок або платіжну картку відповідача позивачем не надано.
Зокрема, до матеріалів справи не подано виписок з банківського рахунку, платіжних документів, меморіальних ордерів чи інших первинних банківських документів, які б підтверджували рух коштів за рахунком відповідача та фактичне надання кредитних коштів.
При цьому суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, оскільки відповідно до принципу змагальності сторін саме учасники справи повинні подавати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень. Клопотань про витребування відповідних доказів, передбачених положеннями ЦПК України, позивач до суду не подавав.
Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 29 січня 2020 року у справі №755/18920/18, у якій зазначено, що у разі відсутності належних доказів фактичного надання кредитних коштів позичальнику вимоги про стягнення заборгованості не можуть вважатися доведеними.
Крім того, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні новому кредиторові повинні бути передані документи, які підтверджують права, що передаються, а також інформація, необхідна для реалізації цих прав, у тому числі первинні документи, що підтверджують факт виконання первісним кредитором свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит.
Однак у матеріалах справи відсутні такі документи, які б достовірно підтверджували факт перерахування відповідачу кредитних коштів за відповідним кредитним договором.
З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт надання відповідачу кредитних коштів та виконання первісним кредитором своїх зобов`язань за кредитним договором.
Відповідно, за відсутності доказів фактичного надання кредитних коштів відсутні і правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості у заявленому позивачем розмірі.
Також суд критично оцінює посилання позивача на те, що сам факт підписання заяви-договору автоматично доводить виникнення саме тієї заборгованості, яка зазначена в розрахунку. 
Із заяви-договору не вбачається, що відповідач погодив конкретну суму кредиту 31 893,18 грн чи 49 766,36 грн загальної заборгованості, не вбачається погодження саме такого алгоритму нарахування відсотків, а також не вбачається дати та розміру фактичного використання відповідачем кредитного ліміту.
Обґрунтовуючи позов, позивач фактично посилається на те, що відповідні умови кредитування визначені у публічній пропозиції банку та тарифах, розміщених на його офіційному веб-сайті.
Разом з тим саме по собі посилання на публічну пропозицію банку, розміщену на офіційному веб-сайті, не може замінити належного доведення її змісту на момент укладення правочину та доведення того, що відповідні умови були доведені до відома відповідача і стали частиною конкретного зобов`язання.
Крім того, суд бере до уваги, що із змісту заяви-договору про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування вбачається, що відповідач приєднався саме до Публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК», яка розміщена на офіційному веб-сайті банку та разом із тарифами і правилами користування банківськими продуктами становить невід`ємну частину правовідносин сторін. Разом з тим позивачем до матеріалів справи не надано тексту цієї публічної пропозиції, а також тарифів банку та інших документів, що визначають умови кредитування.
За відсутності зазначених документів суд позбавлений можливості встановити істотні умови кредитного договору, зокрема розмір процентної ставки, порядок нарахування процентів, строк користування кредитом, порядок встановлення кредитного ліміту та інші умови, на які посилається позивач. 
Таким чином, зміст кредитного зобов`язання у тому вигляді, в якому його викладає позивач, не може бути встановлений судом, що є самостійною підставою для висновку про недоведеність заявлених позовних вимог.
Відповідно до статей 205, 207, 633, 634 ЦК України правочин може вчинятися в письмовій, у тому числі електронній, формі; публічний договір та договір приєднання є допустимими конструкціями цивільного права. Однак навіть за таких умов кредитор повинен довести існування і зміст зобов`язання у конкретних спірних параметрах. Електронна форма правочину не знижує стандарт доказування у суді та не звільняє позивача від обов`язку довести фактичне надання грошових коштів чи встановлення кредитного ліміту та його використання відповідачем. 
Суд також оцінює докази, подані позивачем на підтвердження переходу до нього права вимоги.
З договору факторингу № НІ/11/29-Ф від 26.05.2025 вбачається, що його сторонами є АТ «ТАСКОМБАНК» як клієнт та ТОВ «ФК «ЄАПБ» як фактор. Договором передбачено, що фактор зобов`язується передати клієнту суму фінансування, а клієнт — відступити факторові права вимоги за кредитними договорами, включеними до реєстру прав вимоги. Умовами договору встановлено, що перелік позичальників, кредитних договорів та сума боргу за ними визначаються в реєстрі прав вимоги, який формує додаток до договору. Сума фінансування за договором визначена у розмірі 3 974 947,56 грн, а загальна сума боргу, права вимоги за якими передаються, — 107 431 015,08 грн.
Акт приймання-передачі реєстру прав вимоги від 26.05.2025 підтверджує, що банк передав, а фактор прийняв реєстр прав вимоги кількістю 1739 позицій на загальну суму 107 431 015,08 грн. При цьому сам акт не містить індивідуального переліку конкретних боржників і не містить безпосереднього зазначення відповідача ОСОБА_1 як особи, право вимоги до якої передано. Отже, акт підтверджує загальний факт передачі портфеля вимог, але не доводить сам по собі ні існування, ні дійсність, ні розмір конкретного зобов`язання відповідача.
У наданому реєстрі прав вимоги наявне посилання на ОСОБА_1 , дату договору 07.06.2021, номер договору, а також сумові показники. Водночас сам реєстр за своєю природою є похідним документом від первинного зобов`язання. Він підтверджує лише те, що сторони договору факторингу включили певну вимогу до складу портфеля, однак не замінює собою доказів існування первинної вимоги в тому обсязі, який заявляється до стягнення. Іншими словами, фактор не може набути більше прав, ніж мав первісний кредитор, а відсутність належних доказів виникнення та розміру первісної вимоги не може бути усунута самим лише включенням цієї вимоги до реєстру. 
Статті 512, 514, 1077, 1078 ЦК України передбачають можливість заміни кредитора у зобов`язанні та відступлення права грошової вимоги за договором факторингу. Однак зміна кредитора не змінює характеру й обсягу тягаря доказування у спорі про стягнення боргу. Новий кредитор, звертаючись із позовом, повинен довести не лише факт правонаступництва щодо вимоги, а й саме існування такої вимоги, її обсяг та підстави виникнення в первісного кредитора. Якщо ж первісна вимога не доведена належними та допустимими доказами, сам факт укладення договору факторингу не створює підстав для задоволення позову. 
Відповідно до статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом зазначеної норми договір факторингу є оплатним правочином, характерною ознакою якого є надання фактором фінансування клієнтові за плату та передання клієнтом факторові права грошової вимоги до боржника.
Відповідно до статті 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути як право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), так і право грошової вимоги, яке виникне у майбутньому.
Платіжна інструкція від 26 травня 2025 року, подана позивачем, свідчить про здійснення господарської операції між сторонами договору факторингу щодо оплати за відступлення права вимоги. Зокрема, відповідно до платіжної інструкції №22817 від 26.05.2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» перерахувало грошові кошти у сумі 3 974 947,56 грн з призначенням платежу «Оплата за відступлення права вимоги згідно Договору факторингу № НІ/11/29-Ф від 26.05.2025 року». Разом із тим зазначений документ підтверджує лише факт проведення розрахунків між сторонами договору факторингу та не містить відомостей про існування чи розмір конкретного зобов`язання відповідача ОСОБА_1 , не підтверджує факту надання йому кредитних коштів та не може бути доказом обґрунтованості заявленої до стягнення заборгованості.
Суд ураховує, що в позовній заяві та додатках позивач посилається на те, що після набуття права вимоги ним не здійснювалося нарахування штрафних санкцій, а до стягнення заявлено лише тіло кредиту та проценти. Разом із тим навіть за такого формулювання позовних вимог позивач повинен довести сам факт виникнення тіла кредиту, підстави та періоди нарахування процентів, а також правильність їх розміру. Надані ж докази не дають змоги встановити, коли саме, в якому розмірі та за якими операціями виникла заборгованість у сумі 31 893,18 грн, оскільки не містять первинного відображення руху коштів за рахунком відповідача.
Суд також бере до уваги окремі внутрішні неузгодженості у самому пакеті документів, долучених позивачем. Так, у переліку додатків до позовної заяви зазначено акт приймання-передачі реєстру прав вимоги з іншою датою, ніж та, що фактично міститься у наданому акті. Така неузгодженість сама по собі не є безумовною підставою для відмови у позові, однак у сукупності з відсутністю первинних банківських документів вона додатково свідчить про неналежну якість та неповноту доказової бази позивача.
Оцінюючи доводи відзиву, суд погоджується з ними в тій частині, що заявлені позовні вимоги не підтверджені достатніми та належними доказами. Відповідач обґрунтовано звертає увагу на відсутність у матеріалах справи доказів встановлення конкретного кредитного ліміту, відсутність первинних документів щодо руху коштів та відсутність належного розрахунку нарахувань. Ці доводи безпосередньо випливають із змісту наданих позивачем документів та не спростовані жодними іншими доказами з боку позивача.
При цьому суд не вважає за необхідне покладати в основу рішення всі аргументи відповідача щодо недоліків форми електронного договору як самостійні та достатні. Навіть якщо виходити з того, що заява-договір про приєднання є належним доказом приєднання відповідача до комплексного банківського обслуговування в АТ «ТАСКОМБАНК», цього все одно недостатньо для задоволення позову, оскільки вирішальним недоліком доказової бази є відсутність належних доказів фактичного виникнення і розміру саме кредитної заборгованості, що підлягає стягненню. Тобто навіть за максимально сприятливого для позивача підходу до оцінки факту укладення рамкового договору, позов не може бути задоволений через недоведеність предмета стягнення.
Суд виходить із того, що доказування у спорах про стягнення заборгованості за кредитними правовідносинами має включати щонайменше: доказ укладення договору; доказ надання кредитних коштів або встановлення кредитного ліміту в конкретному розмірі; доказ використання коштів боржником чи виникнення заборгованості; доказ розміру несплачених сум із розбивкою за операціями та періодами; а у випадку відступлення права вимоги — також доказ переходу права вимоги до позивача. 
У цій справі позивач частково довів лише останній елемент — загальний факт переходу права вимоги за портфелем, однак не довів належними й достатніми доказами основних елементів первісного зобов`язання. Саме тому наявність договору факторингу не змінює висновку суду про недоведеність позову.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників справи, а згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Стаття 78 ЦПК України встановлює, що обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. У даному випадку обставини фактичного надання кредиту та руху заборгованості мають підтверджуватися насамперед первинними документами банку, а не лише внутрішнім розрахунком позивача. 
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц та від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19 наголосила, що принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони, а певна обставина не може вважатися доведеною доти, доки подані докази не роблять висновок про її існування більш вірогідним, ніж протилежний.
На переконання суду, подані позивачем докази не утворюють достатньої, безперервної та логічно узгодженої сукупності, яка б без розумного сумніву дозволяла встановити: а) що відповідачу був фактично встановлений кредитний ліміт саме в тому розмірі, який ліг в основу розрахунку; б) що відповідач використав відповідні кошти; в) що залишок тіла кредиту становить саме 31 893,18 грн; г) що відсотки у сумі 17 873,18 грн нараховані правомірно та за конкретні періоди на підставі умов, які були погоджені сторонами; ґ) що розрахунок здійснений з урахуванням усіх операцій за рахунком. Відсутність будь-якого з цих елементів уже істотно ускладнює можливість задоволення позову, а відсутність їх сукупності виключає таку можливість.
За таких обставин заявлена до стягнення сума заборгованості фактично ґрунтується лише на внутрішньому розрахунку позивача, який не підтверджений первинними банківськими документами, що не відповідає вимогам належності та допустимості доказів у розумінні статей 76–78 ЦПК України.
Окремо суд зазначає, що сам факт відсутності сплати боржником коштів після відступлення права вимоги не доводить існування боргу саме в заявленому розмірі. Так само й положення статті 1082 ЦК України щодо виконання боржником обов`язку новому кредитору не звільняють позивача від обов`язку довести саме існування первісної вимоги. Позов про стягнення заборгованості не може бути задоволений лише з тих підстав, що відповідач не довів відсутність боргу; навпаки, засада змагальності та стаття 81 ЦПК України покладають тягар доведення саме на позивача. 
Саме позивач, звертаючись до суду із вимогою про стягнення заборгованості, повинен довести як факт виникнення відповідного грошового зобов`язання, так і його розмір, тоді як суд не наділений повноваженнями самостійно формувати доказову базу сторони спору або усувати недоліки доказування, допущені учасником справи.
Таким чином, за результатами повного, всебічного та безпосереднього дослідження поданих сторонами доказів суд дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами у розумінні статей 76–81 ЦПК України факту надання відповідачу кредитних коштів або встановлення та використання ним кредитного ліміту у заявленому розмірі, а також не довів правильність і обґрунтованість розрахунку заявленої до стягнення заборгованості.
Подані позивачем докази не утворюють достатньої, безперервної та логічно узгодженої сукупності доказів, яка б давала суду можливість дійти переконання про існування у відповідача грошового зобов`язання саме в тому обсязі, який заявлений у позові.
За таких обставин позовні вимоги є недоведеними та задоволенню не підлягають.
Відповідно до статті 141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати, понесені позивачем, на відповідача не покладаються. 

На підставі викладеного, керуючись статтями 15, 16, 202, 205, 207, 509, 512, 514, 525, 526, 530, 610, 611, 612, 626, 628, 633, 634, 638, 639, 1048, 1049, 1054, 1077, 1078 Цивільного кодексу України, статтями 12, 13, 76–81, 89, 141, 247, 258, 259, 263–265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором — відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи, згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів», юридична адреса: вул. Симона Петлюри, буд. 30, м. Київ, код ЄДРПОУ 35625014.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований як внутрішньо переміщена особа, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 18 червня 2013 року Обухівським РС УДМС.

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Дубровицького
районного суду
Рівненської області       Оборонова І.В.