ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/1792/25 Головуючий суддя І інстанції Подус Г. С.
Провадження № 22-ц/818/249/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших видів кредиту

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Пилипчук Н.П., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА ФІНАНС» в особі представника Лукашова Ростислава Євгеновича на рішення Шевченківського районного суду м.Харкова від 28 квітня 2025 року у справі №638/1792/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ІННОВА ФІНАНС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 50120,00 грн. Також позивач просив стягнути судовий збір у розмірі 2422,40 грн.
Позов обґрунтовано тим, що Договір був укладений у письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного та підписаного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням ст.ст.3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до умов Договору, ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» зобов`язалося надати відповідачу кредит у розмірі 14000,00 грн шляхом перерахунку на поточний рахунок позичальника на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язався повернути позику у погоджений умовами Договору строк та сплатити проценти за користування позикою.
У позові зазначено, що ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» взяті на себе зобов`язання виконало, перерахувавши відповідачу кредитні кошти в сумі 14000,00 грн.
Відповідач умов Договору не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 50120,00 грн, з яких: 14000,00 грн – заборгованість за тілом кредиту; 36120,00 грн – заборгованість за відсотками.
Враховуючи вищезазначене, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 08 серпня 2024 року в розмірі 50120,00 грн та судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Харкова від 28 квітня 2025 року у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» Лукашов Р.Є. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Харкова від 28 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» задовольнити у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, а також наявністю суперечностей у мотивувальній частині.
Вказує, що судом першої інстанції залишено без уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості, наведений безпосередньо у тексті позовної заяви.
Пояснює, що розрахунок заборгованості за Договором про надання грошових коштів у позику №4950230824 від 08.08.2024 здійснювався наступним чином: 14000,00 грн (сума виданих коштів) * 1,5 % (процентна (стандартна) ставка) * 172 (залишок кількості днів прострочення виконання зобов`язання, протягом якого нараховувалися проценти) та дорівнює 38120,00 грн (210,00 грн за один день користування позикою).
Наголошує, що наведений позивачем розрахунок заборгованості підтверджений квитанцією до платіжної інструкції №19943-1354-130256114 про видачу коштів за Договором про надання грошових коштів у позику №4950230824 від 08.08.2024 у розмірі 14000,00 грн, що становить суму тіла кредиту, від якої, відповідно до умов підписаного ОСОБА_1 . Договору, проводилось подальше нарахування процентів за користування кредитними коштами, а тому такий розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом.
Просить врахувати, що жодним нормативно-правовим актом не конкретизовано вимоги щодо форми та характеру подання відповідного розрахунку до суду.
Звертає увагу, що відповідачем не було подано до суду контррозрахунку під час розгляду справи.
Зазначає, що номер картки, на яку було здійснено перерахування коштів за Договором, в особистому кабінеті відповідач самостійно додав як таку, на яку бажає отримати кредитні кошти, і саме на цю картку № НОМЕР_1 ним було отримано суму позики у розмірі 14000,00 грн.
Просить долучити до матеріалів справи розширену роздруківку руху коштів від ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» (сервіс EasyPay) у рамках проведення транзакції з перерахування коштів ОСОБА_1 за Договором про надання грошових коштів у позику №4950230824 від 08.08.2024.
Разом з цим наголошує, що напрямком діяльності ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» є надання населенню фінансових платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку, а тому видача коштів здійснюється на вже відкритий картковий рахунок позичальника. При цьому відкриття окремого рахунку для видачі кредитних коштів позикодавцем не проводиться.
Враховуючи наведене, апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що надані суду документи не можуть слугувати доказами наявності та розміру заборгованості.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі меншій, ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем надано докази укладення Договору позики між відповідачем та іншою юридичною особою – ТОВ «ІННОВА ФІНАНС», однак не надано виписки за особовим рахунком відповідача чи довідки про рух грошових коштів на рахунку позичальника, які є первинними документами та належними доказами використання кредитних коштів, а також наявності й розміру заборгованості.
Крім того, суд зазначив, що розрахунок заборгованості, викладений представником позивача у змісті позовної заяви, не є первинним обліковим бухгалтерським документом, його зміст не відповідає Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому він не може бути доказом наявності заборгованості, яку просив стягнути позивач.
Судом також підкреслено, що позивачем не заявлялося клопотання про витребування таких доказів.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов слід залишити без задоволення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам, та доводами скарги не спростований.
Судом встановлено, що на підтвердження вимог у позові зазначено наступне.
08 серпня 2024 року між ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» і ОСОБА_2 було укладено Договір надання грошових коштів у позику №4950230824 у вигляді електронного документа, підписаного електронним підписом з одноразовим ідентифікатором. 
Відповідно до п.п.2.2, 2.3, 2.5 розділу 2 Договору, ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» надає позичальнику кредит у гривні, а позичальник зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Сума кредиту – 14000 грн. Строк кредиту – 360 днів.
Мета отримання кредиту – споживчі (особисті) потреби. Тип процентної ставки – фіксована. Стандартна процентна ставка становить 1,5 % в день. Знижена процентна ставка 1,12 % в день (п.п.2.6-2.6.2, 2.7 Договору).
Пунктом 3.1 розділу 3 Договору передбачено, що кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок позичальника, включаючи використання реквізитів платіжної картки НОМЕР_1 .
Згідно з п.6.1 розділу 6 вказаного Договору, сторони домовились, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно з Графіком платежів.
Під час укладення вищевказаного Договору позики відповідач підписав електронним підписом із використанням одноразового ідентифікатора: Договір №4950230824 та Додаток №1 до нього, яким є Графік платежів, а також Паспорт споживчого кредиту, в якому викладені умови надання позивачем ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» кредитних коштів відповідачу.
Разом з тим, згідно з позовною заявою, загальна заборгованість відповідача перед позивачем за Договором надання грошових коштів у позику №4950230824 від 08.08.2024 становить 50120,00 грн, з яких: 14000,00 грн – заборгованість за тілом кредиту; 36120,00 грн – заборгованість за відсотками.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Зі змісту позовної заяви вбачається, що ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» відповідно до умов Договору про надання грошових коштів у позику №4950230824 від 08.08.2024 надало ОСОБА_2 кредит у сумі 14000,00 грн, зі встановленим строком користування – 360 днів. 
Згідно з п.3.1 дослідженого Договору, кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок позичальника, включаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 .
Крім того, в анкеті клієнта зазначено електронний платіжний засіб № НОМЕР_1 .
Водночас матеріали справи не містять належних та достатніх доказів видачі та отримання кредитних коштів відповідачем, а також належності платіжної картки № НОМЕР_1 саме йому.

На підтвердження надання 08.08.2024 відповідачу кредитних коштів у розмірі 14000,00 грн позивачем надано до суду квитанцію до платіжної інструкції №19943-1354-130256114, складену ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ».

Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891-15 (провадження №61-517св18) про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк зобов`язаний довести отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, установлених договором, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до зазначеної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо – безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з п.62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або надсилання клієнту.

Відтак виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, що може бути доказом і який суд має оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів щодо реального виконання кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі №175/35/16-ц, від 04 вересня 2024 року у справі №426/4264/19.

Проте ні з наданої позивачем квитанції, ні з інших наявних у матеріалах справи доказів, відповідно до обов`язкових у таких випадках стандартів бухгалтерського обліку, неможливо встановити, що даний переказ стосується саме відповідача та був здійснений на виконання умов зазначеного Договору. Зокрема, зазначена квитанція не містить усієї необхідної інформації про отримувача, яка б давала можливість ідентифікувати його як позичальника, а також усіх необхідних реквізитів, які б свідчили про те, що кредитні кошти були надані ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» та отримані ОСОБА_2 .

Крім того, неможливо встановити належність картки № НОМЕР_1 відповідачу чи зазначення ним такого номера картки під час оформлення заявки чи договору, а також відсутня будь-яка інформація про віднесення даного переказу саме до Договору про надання грошових коштів у позику №4950230824 від 08.08.2024.

У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у справі відсутні виписки за особовим рахунком відповідача чи довідки про рух грошових коштів на рахунку позичальника, які є первинними документами та належними доказами використання кредитних коштів, а також наявності й розміру заборгованості.

Квитанція до платіжної інструкції не є належним і достатнім доказом на підтвердження здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів ОСОБА_2 ; зазначена в ній інформація не відповідає вимогам бухгалтерського обліку, не є первинним бухгалтерським документом, який фіксує здійснення платежу та є необхідним для підтвердження таких юридичних фактів.

Те саме стосується і розрахунку заборгованості до Договору позики від 08.08.2024, поданого позивачем, оскільки він створений самим позивачем, є похідним, обробленим документом, складеним на підставі первинних даних, а не первинним документом бухгалтерського обліку у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а відтак не може вважатися належним та достовірним доказом наявності та розміру заборгованості.

За відсутності таких первинних документів суд позбавлений можливості перевірити реальність господарських операцій, у тому числі факт отримання відповідачем кредитних коштів, у зв`язку з чим доводи представника позивача щодо наявності заборгованості є недоведеними.

Відтак апеляційний суд вважає недоведеною позивачем наявність у ОСОБА_2 заборгованості за вказаним Договором у розмірі, зазначеному у розрахунку заборгованості.

Додатки до позовної заяви без банківської виписки з особового рахунку ОСОБА_2 не підтверджують факту отримання відповідачем кредитних коштів.
Посилання представника позивача на ненадання відповідачем контррозрахунку є безпідставним, оскільки відповідно до ст.81 ЦПК України обов`язок доказування факту перерахування та отримання кредитних коштів покладається на позивача. Вимога до відповідача доводити факт неотримання коштів є застосовною лише після доведення позивачем факту перерахування кредитних коштів і за своїм змістом фактично означає покладення обов`язку доказування негативного факту, що суперечить засадам цивільного судочинства та принципу змагальності сторін.
Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами щодо доведеності позовних вимог і, відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №755/18920/18.

В апеляційній скарзі зазначено також про те, що кошти відповідачу було перераховано на банківську карту, без відкриття рахунку, а тому виписки за кредитним договором відсутні, а також те, що позивачем подавались всі необхідні докази до суду першої інстанції, але наразі він просить дослідити додатковий доказ, а саме розширену роздруківку руху коштів від ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» (сервіс EasyPay) у рамках проведення транзакції з перерахування коштів ОСОБА_1 за Договором про надання грошових коштів у позику №4950230824 від 08.08.2024.

Колегія суддів звертає увагу, що долучена ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» вже до апеляційної скарги розширена детальна довідка – розрахунок кредитної заборгованості за Договором №5477300924 від 20.09.2024, яка містить інформацію про рух коштів по картці ОСОБА_2 за період з 08.08.2024 по 26.01.2025, не може бути прийнята до уваги колегією суддів з огляду на наступне.

У пункті 6 частини 2 статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини 2 статті 356, частин 1-3 статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини 1 статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Питання про прийняття та дослідження нових доказів, а також про відмову в їх прийнятті апеляційний суд зобов`язаний мотивувати у своїй ухвалі під час розгляду заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17 (провадження №61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі №404/251/17 (провадження №61-13405св18).

Надаючи відповідний доказ суду апеляційної інстанції без попереднього його подання для оцінки судом першої інстанції, апелянт не зазначає поважних причин неподання такого доказу до суду першої інстанції. Водночас колегія суддів зауважує, що цивільне процесуальне судочинство здійснюється, зокрема, на засадах принципів змагальності та диспозитивності, що унеможливлює втручання суду у взаємовідносини сторін шляхом самостійного збирання доказів або витребування відповідних доказів у сторін. Відповідно до вимог процесуального закону сторони зобов`язані самостійно доводити обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень, зокрема шляхом подання відповідних доказів, тоді як суд лише оцінює надані сторонами матеріали.

Розширена роздруківка руху коштів була наявна у позивача на момент пред`явлення позову та під час розгляду справи судом першої інстанції, однак не була додана до позовної заяви чи долучена до матеріалів справи. У матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують поважність причин неможливості подання цього доказу до суду першої інстанції.
Таким чином, враховуючи те, що апелянт не навів поважних причин неподання відповідного доказу до суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судом першої інстанції, з огляду на положення статті 367 ЦПК України.
З урахуванням викладеного судом правильно зроблено висновок, що позивачем не надано виписки за особовим рахунком відповідача чи довідки про рух грошових коштів на рахунку позичальника, які є первинними документами та належними доказами використання кредитних коштів, а також наявності й розміру заборгованості, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення з цих підстав.
Інші, наведені у апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновку суду першої інстанції, є безпідставними та необґрунтованими.
З урахуванням того, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт надання кредитних коштів, а також розмір заявленої заборгованості, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржуване рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
У зв`язку з відмовою в задоволенні позову та залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судова колегія доходить висновку, що сплачені апелянтом судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на сторону позивача.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА ФІНАНС» в особі представника Лукашова Ростислава Євгеновича залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Харкова від 28 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 20 квітня 2026 року.

Головуючий – 
В.Б. Яцина
Судді - 
Н.П. Пилипчук

Ю.М. Мальований.