ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" квітня 2026 р. Справа№ 910/8706/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Мальченко А.О.
суддів: Михальської Ю.Б. 
Тищенко А.І. 

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві
на рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2025
у справі № 910/8706/25 (суддя М.О. Лиськов)
за позовом Київського міського центру зайнятості
до Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві
про стягнення 43 321,39 грн, -

ВСТАНОВИВ:
Київський міський центр зайнятості (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві (далі - відповідач) про стягнення надлишково виплачених коштів матеріального забезпечення на випадок безробіття громадянину ОСОБА_1 за період з 28.07.2016 по 30.07.2017 у загальному розмірі 43 321,39 грн.
Позовні вимоги з посиланням на статті 34, 35, 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" мотивовані тим, що відповідач зобов`язаний відшкодувати понесені позивачем витрати з виплати допомоги по безробіттю гр. ОСОБА_1 за період з 28.07.2016 по 30.07.2017, оскільки звільнення працівника було незаконним.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.11.2025 у справі №910/8706/25 позов задоволено повністю. Стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві на користь Київського міського центру зайнятості грошові кошти у розмірі 43 321,39 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028,00 грн.
Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки судовим рішенням про поновлення на роботі встановлено факт незаконного звільнення, відповідно, роботодавець має нести відповідальність за негативні наслідки такого звільнення, зокрема - відшкодувати кошти, витрачені на виплату допомоги по безробіттю в зазначений період.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Головне управління Держпродспоживслужби в місті Києві звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду, обставинам справи, а також порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що Акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості призначення і виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття № 89 від 03.04.2025 винесений з порушенням процедури, яка передбачена Порядком розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення № 1462-24 від 10.09.2024, отже, такий акт не відповідає встановленій законом формі і не може підтверджувати обставини, на які посилається позивач; апелянт наголошує, що судом першої інстанції помилково не застосовано наслідки спливу позовної давності щодо позовних вимог, оскільки не було враховано, що право вимоги у позивача виникає не з моменту складання Акту № 89 від 03.04.2025, а з моменту поновлення працівника на роботі, тобто перебіг позовної давності почався з 13.02.2020, у зв`язку з чим строк позовної давності сплив 13.02.2023. 
Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2025 апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.
09.12.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, в якій останній виклав уточнюючу редакцію прохальної частини апеляційної скарги, а саме вказав вірну назву рішення, яке підлягає оскарженню. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2025 апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві на рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2025 у справі №910/8706/25 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги, а саме надання доказів про сплату судового збору. 
24.12.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої останнім додано платіжну інструкцію №б/н від 22.12.2025 про сплату судового збору. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві на рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2025 у справі № 910/8706/25; розгляд апеляційної скарги ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; Київському міському центру зайнятості встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 12 січня 2026 року; витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/8706/25.
Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), та 31.12.2025 через підсистему «Електронний суд» подав відзив на апеляційну скаргу.
В обґрунтування поданого відзиву на апеляційну скаргу позивач зазначає, що твердження відповідача відносно того, що Київський міський центр зайнятості мав дізнатися про порушення права ще 13.02.2020, у зв`язку з наявністю інформаційних систем, є помилковим, оскільки бази даних Пенсійного фонду України та системи «Трембіта» є інструментами, а не джерелами автоматичного повідомлення про правопорушення. Для того, щоб виявити невідповідність, позивач повинен був ініціювати конкретну перевірку щодо конкретної особи. Факт поновлення гр. ОСОБА_1 на посаді був офіційно встановлений та зафіксований лише 03.04.2025 в Акті № 89 (далі - Акт). До моменту складання Акта у позивача були відсутні належні та допустимі докази правопорушення. Також, позивач заперечуючи проти доводів скаржника зазначає, що процедурні недосконалості Акту, не свідчать про незаконність одержання самої інформації про правопорушення та не спростовує об`єктивного факту, що Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування має право, зокрема, стягувати з роботодавця, а саме з Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві, суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду. 
05.01.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи та були передані головуючому судді. 
Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до вимог статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).
Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, до Оболонської районної філії Київського міського центру зайнятості (далі - Оболонська районна філія КМЦЗ, з 22.12.2022 Оболонське управління, з 15.04.2024 - Правобережне управління філії Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний центр») 28.07.2016 звернувся гр. ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з заявами про надання (поновлення) статусу безробітного та про призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю (оригінали письмових доказів наявні у позивача). 
Наказом Оболонської районної філії КМЦЗ № HT160802 від 02.08.2016, відповідно до ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 № 5067-VI та ст. ст. 22,23 Закону № 1533-III (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), гр. ОСОБА_1 надано статус безробітного, призначено виплату допомоги по безробіттю з 04.08.2016 по 29.07.2017. 
Наказом Оболонської районної філії КМЦЗ № НТ160804 від 04.08.2016 гр. ОСОБА_1 розпочато виплату допомоги по безробіттю з 04.08.2016.
Відповідно до Закону № 5067-VI, Закону № 1533-III та Порядку професійної підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації зареєстрованих безробітних, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України, Міністерства освіти і науки України від 31 травня 2013 року № 318/655, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 червня 2013 року за № 1029/23561 (далі - Порядок), відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України та п. 5.1. Договору № 027817011100008 від 12 січня 2017 Центр зайнятості направив безробітного ОСОБА_1 до Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова на професійне навчання за професією (спеціальністю, напрямом або галуззю знань) менеджмент зовнішньоекономічної діяльності, менеджмент зовнішньоекономічної діяльності з курсом ділової англійської мови, для проходження повного курсу підвищення кваліфікації відповідно до робочого навчального плану та робочих навчальних програм зі строком навчання 3 місяці з 12 січня 2017 року до 10 квітня 2017 року. 
Наказом Оболонської районної філії КМЦЗ від 31.07.2017 №НТ170731 гр. ОСОБА_1 припинено виплату допомоги по безробіттю у зв`язку із закінченням строку виплати відповідно до пп."12" п.1 ст.31 Закону № 1533-III (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин). 
Наказом Оболонської районної філії КМЦЗ від 01.08.2017 №HT170801 гр. ОСОБА_1 припинено реєстрацію у зв`язку з працевлаштуванням за наймом на умовах трудового договору (контракту) відповідно до абзацу 3 абзацу 2 пп 1 п. Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 20 березня 2013 р. № 198 (Далі - Поряд №198) (що був чинний на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до наданих під час реєстрації документів встановлено, що останнім місцем роботи ОСОБА_1 є Інспекція з питань захисту прав споживачів у м. Києві, на посаді заступника начальника, на підставі наказу від 01.06.2016 № 119-к, був звільнений з займаної посади з 02.06.2016, у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України. 
Не погоджуючись з прийнятим рішенням про звільнення, гр. ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з вимогою визнати незаконним та зобов`язати голову комісії з реорганізації Держспоживінспекції України скасувати наказ від 01.06.2016 № 119-к щодо звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Києві. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року по справі № 826/9790/16 позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним звільнення, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано наказ голови комісії з реорганізації Держспоживінспекції України від 01.06.2016 № 119-к "Про звільнення ОСОБА_1 ". Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Києві з 3 червня 2016 року. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.04.2018 апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2017 у справі за позовом ОСОБА_1 до Комісії з реорганізації Держспоживінспекції України, Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів, Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, Головного управління Держпродспожив служби у м. Києві про визнання незаконним звільнення, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2017 - без змін.
Київським міським центром зайнятості складено Акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення № 89 від 03.04.2025.
Розслідуванням встановлено: «За результатами обміну інформацією з Пенсійним фондом України виникла необхідність у проведенні звірки даних щодо поновлення на посаді ОСОБА_1 для проведення перевірки, засобами електронного зв`язку, установою надіслано наступні документи: копія наказу про поновлення на посаді від 12.02.2020 № 43- к; копія наказу про звільнення від 22.06.2020 № 160-k». 
Висновок за результатами проведення розслідування: «Відповідно до наказу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 12.02.2020 № 43-к на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.12.2017 року по справі № 826/9790/16, скасовано наказ голови комісії з реорганізації Держспоживінспекції України від 01.06.2016 року № 119-к «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено на посаді 03.06.2016 року. Наказом від 22.06.2020 № 160-к ОСОБА_1 звільнений 22.06.2020 року з посади заступника, начальника інспекції з питань захисту прав споживачів у місті Києві відповідно до пункту 1 частини першої ст. 87 Закону України « Про державну службу» у зв`язку з реорганізацією Інспекції з питань захисту споживачів у місті Києві.».
Згідно довідки розрахунку № 26 від 07.04.2025 сума надлишково виплачених коштів матеріального забезпечення на випадок безробіття гр. ОСОБА_1 за період з 28.07.2016 по 30.07.2017 становить 43 321,39 грн, з яких 39 933,68 грн - допомога по безробіттю та 3 387,71 грн вартість навчання. 
Наказом Правобережного управління філії Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний центр» від 10.04.2025 №НТ250410 прийнято рішення про відшкодування Відповідачем суми матеріальної допомоги, виплаченої безробітньому гр. ОСОБА_1 у зв`язку з поновленням його на посаді згідно рішення суду.
10.04.2025 з метою досудового врегулювання спору, Київським міським центром зайнятості було направлено Головному управлінню Держпродспоживслужби в місті Києві претензію на загальну суму 43321,39 грн.
Однак у відповіді на вказану претензію відповідач відмовив у поверненні надлишково виплачених коштів матеріального забезпечення, як і не відшкодував у добровільному порядку суму коштів, виплачених у якості допомоги по безробіттю ОСОБА_1 , у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь суму виплаченої допомоги по безробіттю в розмірі 43 321,39 грн. 
Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - це система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.
Пунктом 8 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що страховий випадок - це подія, через яку: застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України "Про зайнятість населення", реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.
У п. 2 ч. 1 ст. 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" встановлено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.
Частиною 1 ст. 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.
Відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.
Таким чином положеннями статей 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.
Як вбачається з матеріалів справи, гр. ОСОБА_1 втратив роботу з незалежних від нього обставин та в установленому законодавством порядку був зареєстрований як безробітний. 
Позивач за період з 28.07.2016 по 30.07.2017 виплатив гр. ОСОБА_1 допомогу по безробіттю в загальному розмірі 43 321,39 грн, що вбачається з Акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості призначення і виплат матеріального забезпечення на випадок безробіття відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" № 89 від 03.04.2025 та Довідки-розрахунку №26 від 07.04.2025.
Також матеріали справи свідчать про те, що призначення, звільнення та поновлення на роботі гр. ОСОБА_1 здійснювалося відповідачем, який по відношенню до нього є роботодавцем у розумінні частини 4 статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", а тому саме на відповідача покладено обов`язок з відшкодування суми виплаченого матеріального забезпечення на випадок безробіття та вартості наданих соціальних послуг безробітньому у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.
Суд апеляційної інстанції відзначає, що обов`язок роботодавця відшкодувати центру зайнятості вартість послуг, наданих безробітньому в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, виникає тільки у тому випадку, коли працівника звільнено незаконно і саме через цю подію застрахована особа втратила заробітну плату і вимушена стати на облік як безробітна та отримувати страхові виплати.
Положеннями частин 1, 2 статті 8 та частини 6 статті 10 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття створюється для управління страхуванням на випадок безробіття, акумуляції страхових внесків, контролю за використанням коштів, виплати забезпечення та надання соціальних послуг, здійснення інших функцій згідно із цим Законом і статутом Фонду. Він є цільовим централізованим страховим фондом, некомерційною самоврядною організацією. Функції виконавчої дирекції Фонду виконує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, та його територіальні органи, які здійснюють свою діяльність відповідно до Закону України "Про зайнятість населення" та цього Закону.
Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України, є Державна служба зайнятості України, яка здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах, а також через міжрегіональні територіальні органи (п.п. 1, 7 Положення про Державну службу зайнятості України, затвердженого Указом Президента України від 16.01.2013 № 19/2013 "Про Державну службу зайнятості України").
З наведених норм законодавства вбачається, що основні функції Фонду, виконувані Державною службою зайнятості України (територіальним органом якої є позивач у цій справі), мають як владний характер, у тому числі щодо управління страхуванням на випадок безробіття, здійснення контролю за використанням коштів Фонду й застосування в установленому законодавством порядку фінансових санкцій та накладення адміністративних штрафів, так і такий, що не містить владної складової, а спрямований на здійснення виплат матеріального забезпечення та надання соціальних послуг відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".
Такий правовий статус Фонду, визначений наведеними нормами чинного законодавства, дає підстави для висновку про те, що центр зайнятості, діючи як виконавча дирекція Фонду, як юридична особа публічного права, може бути суб`єктом як публічно-правових, так і приватноправових відносин (зокрема під час здійснення виплат матеріального забезпечення та надання соціальних послуг відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття").
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 813/9165/13-а.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що зважаючи на те, що наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 12.02.2020 №43-к на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.12.2017 по справі № 826/9790/16, скасовано наказ голови комісії з реорганізації Держспоживінспекції України від 01.06.2016 №119-к «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено на посаді 03.06.2016, то виплачена ОСОБА_1 позивачем сума допомоги по безробіттю у розмірі 43 321,39 грн з 28.07.2016 по 30.07.2017 підлягає стягненню з відповідача як з роботодавця безробітного, поновленого на роботі за рішенням суду.
Аналогічна позиція щодо стягнення виплаченої допомоги по безробіттю з роботодавця викладена в постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №910/12913/17, від 22.03.2018 у справі № 914/913/17 та від 12.07.2018 у справі № 914/586/17.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що доводи скаржника про порушення процедури складання Акту № 89 від 03.04.2025 не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки Акт є лише одним із доказів, що підтверджує факт проведення перевірки та встановлення обставин. 
Визначальним для даної справи є сам факт поновлення особи на роботі за рішенням суду, що підтверджується Наказом № 43-к від 12.02.2020 та рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.12.2017 по справі №826/9790/16. 
Обов`язок роботодавця відшкодувати кошти виникає безпосередньо з норм закону (ч. 4 ст. 35 Закону № 1533-III) в силу факту поновлення працівника на роботі, а не в силу процедурної досконалості внутрішнього акту контролюючого органу. 
Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про пропуск строку позовної давності щодо позовних вимог, з огляду на наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів (листів, повідомлень, витягів з реєстрів, надісланих на адресу Центру зайнятості), які б підтверджували факт офіційного інформування позивача про поновлення працівника на роботі у 2020 році. 
Також, сама по собі наявність автоматизованих систем обміну даними між державними органами не звільняє роботодавця від обов`язку відшкодування та не створює автоматичної презумпції обізнаності Центру зайнятості про кожен окремий випадок поновлення працівника за рішенням суду без проведення відповідної перевірки. 
Як вірно встановив суд першої інстанції, факт поновлення гр. ОСОБА_1 на посаді був остаточно підтверджений лише під час перевірки, результати якої зафіксовані в Акті № 89 від 03.04.2025. Саме з цієї дати у позивача виникла повна та юридично значуща обізнаність про наявність підстав для стягнення коштів.
Отже, оскільки позов було подано 14.07.2025 (тобто через три місяці після складання Акту), трирічний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, позивачем не порушено. 
Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2025 у справі № 910/8706/25 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві має бути залишена без задоволення. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів і доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Слід зазначити, що усі доводи Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві, викладені у апеляційній скарзі, були ретельно досліджені колегією суддів і наведених вище висновків щодо наявності підстав для задоволення позову, не спростовують.
Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд - 

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2025 у справі № 910/8706/25 - без змін.
2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.
3. Матеріали справи № 910/8706/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України. 

Головуючий суддя А.О. Мальченко 

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко