П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
4 березня 2026 року місто Київ 
справа № 759/6562/25
провадження № 22-ц/824/2169/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Хасанової А.Р.,

сторони:
позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , подану адвокатом Фляшовським Вадимом Анатолійовичем,

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року,ухвалені у складі судді Горбенко Н.О., -
В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила усунути малолітньому ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та квартирою АДРЕСА_2 ; а також вселити малолітнього ОСОБА_2 та його матір ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 та в квартиру АДРЕСА_2 .
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , який є рідним дідом малолітнього ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_4 його спадкоємцями першої черги були рідний син ОСОБА_3 , який є батьком малолітнього, та рідна дочка - відповідач ОСОБА_3 .
Батько малолітнього ОСОБА_3 відмовився від прийняття спадщини на користь свого сина ОСОБА_2 .
Відповідно до довідки П'ятої київської державної нотаріальної контори від 10 квітня 2024 року, станом на 10 квітня 2024 року спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є позивач та малолітній син ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3 .
Після смерті ОСОБА_5 до складу спадщини, зокрема увійшли: квартира АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі договору дарування від 29 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Л.О., зареєстрованого за № 2а-205, а також квартири АДРЕСА_2 , яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Святошинською районною у м. Києві радою 6 грудня 2006 року, розпорядження № 2922.
Вказані квартири перебувають у фактичному фізичному володіння та користування відповідачки ОСОБА_3 . При цьому, відповідач, володіючи спадковим майном, чинить перешкоди малолітній дитині у користуванні вказаними квартира, а саме не надає ключів до квартир, відмовляється впускати дитину та її законних представників у квартиру.
Позивач, в свою чергу, неодноразово зверталася до відповідача в інтересах малолітньої дитини про надання доступу до спадкового майна.
В свою чергу відповідач ініціювала судові спори про усунення батька малолітнього від права на спадкування в межах справи № 759/9522/24 (позов залишено без розгляду) та у межах справи № 759/12131/24, що призвело до зупинення нотаріальних дій в межах спадкової справи № 552/2023 від 29 вересня 2023 року та отримання малолітнім свідоцтва про право на спадщину.
У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України., зокрема, має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
З огляду на вказане, оскільки відповідач систематично та протягом тривалого часу чинить перешкоди у доступі та користуванні малолітньому належним йому нерухомим майном, яке є житлом, позивач вважає, що права дитини підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення дитини до спірних квартир.
Крім того, позивач вважає, що заборгованість за житлово-комунальні послуги, яка виникла за період з січня 2017 року по березень 2025 року по обох квартирах, є виключною відповідальністю виключно відповідача, оскільки ОСОБА_3 в період виникнення заборгованості була фактичним володільцем та користувачем спірного майна та вважається споживачем у розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Позивач вважає, що в цілях захисту прав малолітнього, належним та ефективним способом захисту буде встановлення факту заборгованості відповідача за житлово-комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_1 у розмірі 95188,32 грн., по квартирі АДРЕСА_3 у розмірі 156591,88 грн.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 липня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 ,, відмовлено.
Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.
Не погоджуючись з зазначеними рішеннями, представник ОСОБА_1 адвокат Фляшовський В.А. подав апеляційну скаргу, в який просить рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Позивач вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене внаслідок неповного з'ясування обставин справи, помилкової правової оцінки встановлених обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права.
Суд не надав оцінку тому факту, що відповідач неодноразово, в письмових документах, визнала факт постійного проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 з квітня 2010 року.
Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.
Що стосується вимоги про встановлення факту заборгованості за житлово-комунальні послуги, то в цій частині апелянт зазначає про те, що в цілях захисту прав малолітнього, належним та ефективним способом захисту буде встановлення факту заборгованості відповідача за житлово-комунальні послуги, оскільки остання користувалася обома квартирами.
Крім того, апелянт зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті відзиву відповідача на позовну заяву.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення, апелянт просить скасувати додаткове рішення та відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення. Вважає, що судові витрати за подання клопотання про зупинення провадження у справі, подання відзиву та виїзд для ознайомлення із матеріалами справи не відповідають критеріям виправданості та неминучості, інші судові витрати підлягали зменшенню до 2400 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу на рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції представник ОСОБА_3 адвокат Мельник О.В. просить апеляційні скарги сторони позивача залишити без задоволення, а ухвалені рішення як законні і обґрунтовані залишити без змін.
ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , та адвокат Фляшовський В.А. апеляційні скарги підтримали і просили їх задовольнити.
Представник ОСОБА_3 адвокат Мельник О.В. проти доводів апеляційних скарг заперечувала і просила рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім'ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, будучи повідомленим про місце, день і час засідання суду шляхом направлення судового повідомлення до електронного кабінету (т.2 а.с.137),причини своєї неявки не повідомив, а тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність представника третьої особи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Судом установлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на майно: на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Святошинською районною у м. Києві радою 6 грудня 2006 року; на квартиру АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Л.О. 29 грудня 2004 року.
Спадкоємцями першої черги щодо майна ОСОБА_4 були його діти: дочка ОСОБА_3 та син ОСОБА_3 .
П'ятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 552/2023 року щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 
7 жовтня 2023 року за № 1654, ОСОБА_3 відмовився від прийняття спадщини за всіма підставами на користь свого сина, онука померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до довідки П'ятої київської державної нотаріальної контори від 10 квітня 2024 року № 1098/02-14 спадкоємцями щодо майна померлого ОСОБА_4 за законом в рівних частках є донька померлого ОСОБА_3 (відповідач у справі) та онук померлого ОСОБА_2 .
Свідоцтво про право на спадщину за законом не видавалось спадкоємцям.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до встановлених обставин, малолітній ОСОБА_2 вважається таким, що прийняв спадщину після свого померлого діда ОСОБА_4 та є власником частини спадкового майна з часу відкриття спадщини, тому у нього наявне право на звернення до суду за захистом порушених прав. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження користування ОСОБА_3 після смерті її батька належними йому на праві власності квартирами. Також відсутні докази на підтвердження проживання відповідача у спірних квартирах. Разом з тим, зі змісту листів, які направляла ОСОБА_1 відповідачу, не вбачається що позивач вказує на наявність перешкод ОСОБА_2 у доступі до спірних квартир, неможливості вселення до квартир чи порушення його права на користування цими квартирами. Таким чином, у суду відсутні докази того, що ОСОБА_3 була обізнана про намір ОСОБА_1 здійснити інвентаризацію спадкового майна, а саме відсутні докази відмови відповідача від отримання поштової кореспонденції.
Суд першої інстанції зазначив, що у даному випадку виник спір між сторонами, які є співвласниками спірних квартир, успадкованих після смерті ОСОБА_4 у рівних частках. Тобто спадкоємці мають однакове право на користування, володіння та розпорядження належним їм на праві спадкування за законом майном. Отже, матеріали справи не містять доказів того, що спадковим майном наразі користується відповідач, та нею здійснюються дії щодо перешкоджання користування цим майном малолітньому ОСОБА_2 .
Що стосується позовної вимоги про встановлення факту наявності у ОСОБА_3 заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, то в цій частині суд першої інстанції зазначив про те, що питання щодо наявності заборгованості по сплаті житлово-комунальних послуг не є предметом даного спору, позовна заява не містить правового обґрунтування необхідності встановлення цього факту у межах розгляду даного спору. Судом не встановлено факту проживання відповідача у певний період у спірних квартирах та споживання нею комунальних послуг у цих квартирах, оскільки зазначене не було предметом даного спору.
Колегія суддів з такими висновками суду повністю погодитись не може з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (частина перша статті 1223 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням (частини перша та друга статті 1268 ЦК України).
У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6?164цс12)).
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним ( стаття 321 ЦК України).
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У частині першій статті 383 ЦК України закріплено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Отже, співвласник майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час.
Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласника реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.
Обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає у правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Установлено, що частина у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_2 належить позивачу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 . Інша частка у праві власності на ці квартири належить ОСОБА_3 .
Крім того, установлено, що ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його матір ОСОБА_1 , квартирами не користується, ключів від квартир не має.
Також установлено, що свідоцтво про право на спадщину за законом спадкоємцями не отримано, оскільки, як зазначила в судовому засіданні ОСОБА_1 , оригінали правовстановлюючих документів відповідачем нотаріусу не надані. Оскільки квартири придбані спадкодавцем до 2013 року, в реєстрі відсутня інформація щодо реєстрації права власності за ОСОБА_4 на зазначені квартири. Для оформлення спадкових прав на спадкове майно необхідно провести технічну інвентаризацію квартир.
Крім того, судом установлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.03.2025 у справі № 759/12131/24 відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_3 (батька позивача), треті особи: П'ята київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 , законний представник якого ОСОБА_1 , Служба у справах дітей та сім'ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення від права на спадкування.
Заперечуючи проти позову, сторона відповідача посилалась на те, що стороною позивача не надано жодних належних та допустимих доказів володіння відповідачкою вказаними квартирами та не надано жодного належного та допустимого доказу вчинення відповідачкою перешкод позивачу в користуванні квартирами.
Зважаючи на встановлені обставини, висновок суду першої інстанції про недоведеність стороною позивача факту чинення відповідачем перешкод позивачеві у користуванні квартирами, є помилковим. Судом першої інстанції не враховано, що вже самі по собі заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення позивачеві перешкод у користуванні майном та відсутність у позивача самостійно без звернення до співвласника реалізувати свої права ( відсутність ключів від квартир) за відсутності вільного доступу до квартир, є підставою вважати, що іншій співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.
Таким чином, порушене право позивача підлягає захисту у спосіб усунення перешкод шляхом вселення позивача разом з матір'ю до квартир, співвласником яких є позивач.
Посилання сторони відповідача, що надані позивачем докази, а саме листи - звернення сторони позивача до відповідача, які останньою не отримувалися, з вимогою про надання ключів та доступу до квартири для проведення технічної інвентаризації квартир, не підтверджують, що позивачу як співвласнику квартири чиняться перешкоди у володіння та користування своєю власністю, є безпідставними. Сам факт заперечення відповідача проти задоволення позову про усунення перешкод у користуванні квартирою свідчить про невизнання прав позивача.
Отже, оскільки висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні суду, не відповідають встановленим обставинам, судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог в частині усунення малолітньому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перешкоди шляхом його вселення разом з матір`ю ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 .
Що стосується вимог про встановлення факту наявності у ОСОБА_3 заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги у спірних квартирах, колегія суддів зазначає наступне.
Відмовляючи у задоволенні цих вимог, суд першої інстанції виходив із того, що предметом позову у цій справі є вимога позивача до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права користування спадковим майном. Об'єктом позову є усунення триваючого правопорушення, що збереглося до моменту подання позову до суду. Відтак, зазначив суд, питання щодо наявності заборгованості по сплаті житлово-комунальних послуг не є предметом даного спору, позовна заява не містить правового обґрунтування необхідності встановлення цього факту у межах розгляду даного спору, а тому в цій частині заявлених вимог слід відмовити. Питання щодо наявності заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги підлягає розгляду шляхом подання відповідного позову до суду із належним складом учасників справи. У даній справі судом не було встановлено факту проживання ОСОБА_3 у певний період у спірних квартирах та споживання нею комунальних послуг у цих квартирах, оскільки зазначене не було предметом даного спору.
Проте, з такими висновками суду також погодитись не можна з огляду на таке.
Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі.
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.
Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
У цій справі позивачем заявлено вимогу про встановлення факту заборгованості відповідача ОСОБА_3 за житлово-комунальні послуги надані за адресою: квартира АДРЕСА_3 станом на 01.032025 у розмірі 156591,88 грн. та надані за адресою: квартира АДРЕСА_1 у розмірі 95188,32 грн.
Таким чином, така матеріальна-правова вимога позивача є предметом позову у цій справі.
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Отже, обов'язки спадкодавця щодо проведення оплати за спожиті комунальні послуги, які не були оплачені за життя, спадкуються спадкоємцями у розмірі, який відповідає їх частці у спадщині.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що житлово-комунальні послуги по двом квартирам надавались більше ніж на одну людину з урахуванням того, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .
Таким чином, позивачем не доведено, що заборгованість по двох квартирах має сплачувати саме ОСОБА_3 . 
Сам по собі факт укладення в 2024 році договору про реструктуризації заборгованості по особовому рахунку, який був відкритий на ім'я ОСОБА_4 по квартирі АДРЕСА_1 , не дає підстав для висновку, що по-перше, споживачем послуг з електроенергії була ОСОБА_3 , по-друге, не дає підстав для покладання на відповідача відповідальності за всю заборгованість по житлово-комунальним послугам, яка існувала на момент смерті спадкодавця.
За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача в частиніпро встановлення факту наявності у ОСОБА_3 заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги у спірних квартирах.
Що стосується доводів апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення, то в цій частині колегія суддів вважає їх обґрунтованими в тій частині, що оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, додаткове рішення, яким на користь ОСОБА_3 з позивача стягнуті витрати відповідача на професійну правничу допомогу, підлягає скасуванню.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат позивача у зв'язку із скасуванням рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, оскільки позовні вимоги позивача підлягають частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 6056 грн. (4844,80 грн. (за подання позовної заяви) + 7267,20 грн. ( за подання апеляційної скарги) = 12112 грн. : 2).
Що стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу, то в цій частині колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 2 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 3 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Відповідно до пункту 8 частини 4 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
На підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу стороною позивача до апеляційної скарги надані наступні документи: договір про надання правничої допомоги від 20 травня 2024 року та акт про надання послуг від 12 серпня 2025 року (а.с.75-77 т.2).
Згідно акту про надання послуг адвокат Фляшовський В.А. відповідно до умов договору від 20 травня 2024 року надав, а довіритель прийняв, послуги наступного змісту: складання та оформлення апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції; складання та оформлення клопотання про долучення доказів до матеріалів справи ; виготовлення копій апеляційної скарги з доданими матеріалами відповідно до кількості інших учасників справи; подання апеляційної скарги; представлення інтересів довірителя у всіх судових засіданнях апеляційного суду. Вартість послуг відповідно до п.5.1 договору становить 15700 грн.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи і витраченого адвокатом часу.
З урахуванням конкретних обставин справи, суд може обмежити розмір витрат на професійну правничу допомогу з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. 
За результатами розгляду питання про розподіл судових витрат та дослідження поданих на їх підтвердження доказів, суд апеляційної інстанції встановив, що предмет спору в цій справі не є складним і характер вимог є розповсюдженою категорією цивільних справ, відсутня потреба у вивченні великого обсягу фактичних даних і процесуальні документи, які містяться у ній, не є складними та не можуть займати значних витрат часу на їх виготовлення і побудову правової позиції професіоналом в галузі права. 
Крім цього, суд враховує те, що правова позиція сторони позивача у справі у суді першої та апеляційної інстанції не змінювалась, адвокату не потрібно було вивчати додаткові джерела права, законодавства, що регулюють спірні правовідносини та документи, якими протилежна сторона у справі обґрунтовувала вимоги та інші обставини. 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що відшкодування заявлених представником позивача витрат у розмірі 15700грн. є завищеними та необґрунтованими, а також неспівмірними з витраченим часом та обсягом виконаних робіт.
Сторона відповідача взагалі заперечувала можливість стягнення витрат на професійну правничу допомогу на користь позивача. Таку позицію сторони відповідача колегія суддів розцінює як заперечення обґрунтованості заявлених позивачем витрат. 
Отже, за наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, та враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції до 3000 грн., що буде відповідати принципам співмірності та розумності їх розміру. 
Що стосується питання розподілу судових витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, то в цій частині такі витрати не підлягають стягненню, оскільки стороною позивача документи на підтвердження витрат позивача до суду першої інстанції не подавалися.
Керуючись ст. ст. 141, 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , подану адвокатом Фляшовським Вадимом Анатолійовичем, задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року  скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
Позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Усунути малолітньому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перешкоди шляхом його вселення разом з матір'ю ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 .
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 6056 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , подану адвокатом Фляшовським Вадимом Анатолійовичем, на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року задовольнити. 
Додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року скасувати.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 9 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна 

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус