П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/27296/25	

Суддя першої інстанції - Єфіменко К.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Дегтярьової С.В.,
суддів – Крусяна А.В., Яковлєва О.В., 
розглянув в порядку письмового провадження у місті Одеса апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та просила:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) щодо непроведення нарахування і виплати ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 23 липня 2025 року компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення (індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року) відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 23 липня 2025 року компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення (індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року) відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2025 року позов задоволений. Суд:
- визнав протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) щодо непроведення нарахування і виплати ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 23 липня 2025 року компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення (індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року) відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159;
- зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_1 (військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 23 липня 2025 року компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення (індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року) відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.
Обґрунтування апеляційної скарги
Відповідач не погодився з вказаним судовим рішенням та подав апеляційну, в якій зазначив, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, невмотивованим, незаконним, таким, що підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції. 
В обґрунтування своїх вимог апелянт вказав, що в період з вересня 2024 року по липень 2025 року між позивачем та відповідачем були спірні правовідносини. Постановою від 01 липня 2025 року П`ятий апеляційний адміністративний суд залишив рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року, яким визнана протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у відмові нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, без змін. І тільки після цього у відповідача виник обов`язок компенсувати позивачеві втрату частини доходів.
Відповідач вказує, що він, як суб`єкт владних повноважень, 23 липня 2025 року без зволікань виплатив позивачу у повній мірі індексацію грошового забезпечення за рішенням суду, а тому у позові належало відмовити.
Рух справи
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 січня 2026 року апеляційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків.
09 січня 2026 року апелянт усуну недоліки позовної заяви.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2026 року відкрите апеляційне провадження, встановлений строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.
27 січня 2026 року справа надійшла з Одеського окружного адміністративного суду до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
30 січня 2026 року справа призначена до судового розгляду в порядку письмового провадження.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надійшов.
Колегія суддів перевірила матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, та дійшла висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Встановлені обставини
Суд першої інстанції встановив, що з січня 1995 року по 13 грудня 2021 року ОСОБА_1 проходила військову службу в лавах Державної прикордонної служби України у військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонному загоні, ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
13 грудня 2021 року наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 виключена зі списків особового складу прикордонного загону і всіх видів забезпечення.
17 лютого 2025 року рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/30231/24, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2025 року, задоволений позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинення певних дій. Визнані протиправними дії НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) щодо відмови нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року та зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року.
23 липня 2025 року НОМЕР_2 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України (військовою частиною НОМЕР_1 ) на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року у справі №420/30231/24 перераховано на банківський рахунок ОСОБА_1 40413 гривень 46 копійок.
23 липня 2025 року ОСОБА_1 звернулась в НОМЕР_2 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України (військовою частиною НОМЕР_1 ) із заявою про добровільну виплату компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення.
НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військовою частиною НОМЕР_1 ) відповіді на звернення ОСОБА_1 не надав, компенсацію втрати частини доходу не виплатив.
Позивач вважає бездіяльність відповідача протиправною та за захистом своїх прав звернувся до суду.
Нормативно-правове обґрунтування та мотиви суду апеляційної інстанції
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальний закон, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі це Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII).
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Згідно статті 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
В силу статті 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України (далі - Закон №1282-XII).
Відповідно до статті 1 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно з положеннями статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). 
Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, державних та приватних виконавців, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників (далі - Порядок №1078).
У пункті 4 Порядку №1078 визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 21 лютого 2001 року №159, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.
Приписи абз.1 п.4 Порядку №159 визначають, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Спірні правовідносини у цій справі виникли щодо нарахування та виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку із затримкою виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 23 липня 2025 року.
Суд першої вважав, що позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за вказаний період, виходячи з того, що вказана компенсація підлягає виплаті незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені, та чи нарахування відбулось самим підприємством чи на виконання судового рішення.
Відповідач не погодився з позицією суду першої інстанції та наполягає, що компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення в даному випадку може бути нарахована лише після остаточного вирішення спору між сторонами, а саме, після винесення постанови П`ятим апеляційним адміністративним судом від 01 липня 2025 року. 
Натомість, відповідач зазначає, що заборгованість з грошового забезпечення виплачена 23 липня 2025 року, тобто після надходження фінансування на такі витрати та без зволікань, а тому права на виплату компенсації за період з 01 липня 2025 року по 23 липня 2025 року (дата фактичної виплати) позивач не має.
Колегія суддів вказує, що Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 13 січня 2020 року в справі №803/203/17, від 14 травня 2020 року у справі № 816/379/16, від 30 вересня 2020 року у справі № 280/676/19, від 15 жовтня 2020 року в справі №240/11882/19, від 29 квітня 2021 року в справі №240/6583/20, від 05 липня 2022 року в справі №420/7633/20, від 29 березня 2023 року в справі №120/9475/21-а, від 12 вересня 2024 року в справах №400/5837/23, №240/18489/23, від 10 жовтня 2024 року в справі №280/5397/19, від 18 грудня 2024 року в справі №755/15005/23 та багатьох інших досліджував питання правової природи компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та умов її здійснення.
В указаних постановах Верховний Суд зазначав, що основною умовою для виплати компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.
Тобто компенсація за порушення строків виплати доходу виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата, індексація тощо) особи (працівника) з вини відповідача (роботодавця) не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.
Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи і пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари і послуги.
Виплата компенсації втрати частини доходів проводиться незалежно від порядку і підстав їх (доходів) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.
У справі встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року у справі №420/30231/24 зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року індексацію грошового забезпечення, із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року.
Заборгованість за вказаним судовим рішенням відповідач виплатив позивачеві 23 липня 2025 року. Водночас нарахування та виплату позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку із затримкою виплати відповідних сум індексації грошового забезпечення з 01 грудня 2016 року по 23 липня 2025 року відповідач не здійснив.
Слід зазначити, що у постановах від 14 травня 2019 року у справі № 804/2994/18, від 23 грудня 2020 року у справі №640/7975/15-а, від 05 липня 2022 року у справі №420/7633/20 Верховний Суд виходив з того, що право особи на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати виникає з моменту фактичного порушення строку виплати доходу. Тобто така компенсація підлягає нарахуванню за весь період невиплати відповідного доходу.
Аналогічний підхід Верховний Суд застосував у постанові від 24 січня 2025 року у справі № 380/1607/24, зазначивши, що право на компенсацію втрати частини доходу в особи пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати. Компенсація, передбачена Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» і Порядком №159, виплачується саме у разі порушення строків виплати доходу, а не у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі судового рішення, несвоєчасного виконання рішення суду тощо.
У зазначеній справі Верховний Суд не погодився із позицією суду апеляційної інстанції, що відповідач порушив строки виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 21 червня 2018 року й що саме з цієї дати останній має право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати індексації, вказавши на те, що моментом неправомірної невиплати відповідачем позивачу індексації грошового забезпечення, що встановлено судовими рішеннями у справі №380/1815/22, є саме 01 січня 2016 року.
Такий правовий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною також і в постанові від 04 вересня 2025 року у справі №420/16557/24.
Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку № 159, компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати нараховується за весь період невиплати доходу, включно з днем фактичної виплати.
З огляду на викладене, колегія суддів констатує правильним висновок суду першої інстанції щодо того, що позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року (моменту порушення строку виплати індексації грошового забезпечення, що встановлено судовим рішенням у справі №420/30231/24) по 23 липня 2025 року (дата фактичної виплати заборгованості з індексації грошового забезпечення на виконання рішення суду у справі №420/30231/24).
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що ним при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.
Доводи апеляційної скарги, що після закінчення спірних правовідносин між позивачем та відповідачем, останній затримав виплату належних сум позивачу з 01 липня 2025 року по 23 липня 2025 року, є логічним, оскільки відповідач є державним органом і відповідні грошові кошти для виплат військовослужбовцям (в тому числі і колишнім) встановленим порядком, після відправлення заявок/листів щодо виділення державних коштів до центрального органу виконавчої влади, не заслуговують на увагу, оскільки обов`язок виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення у відповідача виник у січні 2016 року, а тому у нього було достатньо часу для отримання видатків на такі потреби. 
Колегія судів звертає увагу, що відповідно до принципу правової визначеності, ризик неналежної організації бюджетного процесу несе держава, а не особа, право якої підлягає захисту. Становище позивача не може бути гіршим через внутрішні управлінські або фінансові процедури відповідача. Обов`язок держави забезпечити реальне та своєчасне виконання грошових зобов`язань узгоджується зі ст. 2 КАС України.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність достатніх правових підстав для задоволення адміністративного позову.
За правилами ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати розподіляються відповідно до ст.139 КАС України, якою передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Керуючись статтями 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2025 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Повний текст судового рішення складений 17 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач 		С.В. Дегтярьова	
 Судді	  	 А.В. Крусян    О.В. Яковлєв