ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № 920/425/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Рогач Л. І. - головуюча, Краснов Є. В., Мачульський Г. М.,
за участю секретаря судового засідання - Салівонського С. П.,
представників учасників справи:
позивача - Бабченко І. О.,
відповідача - Гута В. І.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Сумській області
на рішення Господарського суду Сумської області від 12.06.2025
(суддя Заєць С. В.)
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2025
(судді Скрипка І. М., Гончаров С. А., Мальченко А. О.)
у справі за позовом Головного управління Національної поліції в Сумській області
до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Суми
про визнання укладеним договору.
ВСТАНОВИВ:
1. Історія справи
1.1. Головне управління Національної поліції в Сумській області (далі - ГУ НП в Сумській області, позивач, скаржник) звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом про визнання укладеним ГУ НП в Сумській області та Квартирно-експлуатаційним відділом міста Суми (далі - КЕВ, відповідач) договору про відшкодування комунальних витрат в редакції позивача.
1.2. Позивач зазначив, що відмова відповідача укласти договір про відшкодування витрат за спожиті комунальні послуги та енергоносії суперечить законодавчо встановленому обов`язку та умовам пункту 6.5 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності.
2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій 
2.1. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях (орендодавець), Військова частина НОМЕР_1 (орендар) та ГУ НП в Сумській області (балансоутримувач) 09.06.2023 уклали договір № 26/59/23-Б оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, за умовами якого:
- орендодавець і балансоутримувач передають, а орендар приймає у строкове платне користування майно, зазначене у пункті 4 Умов, вартість якого становить суму, визначену у пункті 6 Умов (пункт 1.1);
- орендна плата становить суму, визначену у пункті 9 Умов. Нарахування податку на додану вартість на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством. До складу орендної плати не входять витрати на утримання орендованого майна (комунальних послуг, послуг з управління об`єктом нерухомості, витрат на утримання прибудинкової території та місць загального користування, вартість послуг з ремонту і технічного обслуговування інженерного обладнання та внутрішньо-будинкових мереж, ремонту будівлі, у тому числі: покрівлі, фасаду, вивіз сміття тощо), а також компенсація витрат балансоутримувача за користування земельною ділянкою. Орендар несе ці витрати на основі окремих договорів, укладених із балансоутримувачем та/або безпосередньо з постачальниками комунальних послуг в порядку, визначеному пунктом 6.5 цього договору (пункт 3.1);
- протягом п`яти робочих днів з дати укладення цього договору балансоутримувач зобов`язаний надати орендарю для підписання:
- два примірники договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю відповідно до примірного договору, затвердженого наказом Фонду державного майна, та/або
- проєкти договорів із постачальниками комунальних послуг, якщо стосовно об`єкта оренди такими постачальниками комунальних послуг відкриті окремі особові рахунки або якщо окремі особові рахунки були відкриті на попереднього користувача майном.
Орендар зобов`язаний протягом десяти робочих днів з моменту отримання примірників договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю:
- підписати і повернути балансоутримувачу примірник договору; або
- подати балансоутримувачу обґрунтовані зауваження до сум витрат, які підлягають відшкодуванню орендарем за договором (пункт 6.5);
- витрати щодо надання житлово-комунальних послуг компенсуються КЕВ балансоутримувачу в порядку, передбаченому пунктом 6.5 договору (пункт 9.2).
2.2. 23.10.2023 сторони уклали договір про внесення змін до договору № 26/59/23-Б, яким внесли зміни до пункту 4.1 змінюваних умов договору.
2.3. Відповідно до розрахунку позивача, що міститься в акті наданих послуг № 1, загальна сума, яка підлягає оплаті відповідачем згідно з пунктом 9.1 змінюваних умов спірного договору за електричну енергію та надані послуги з розподілу електричної енергії за період з червня 2023 року по листопад 2023 складає 79 610,26 грн. Представник відповідача акт не підписав.
2.4. За твердженнями позивача 27.11.2023 ГУ НП в Сумській області наручно надало КЕВ проєкт договору про відшкодування витрат за спожиті комунальні послуги та енергоносії у 2-х примірниках.
2.5. 08.02.2024 позивач надіслав на адресу відповідача претензію від 07.02.2024 № 38/117/05/26-2024, відповідно до якої вказує, що станом на 07.02.2024 підписаний примірник договору про відшкодування витрат за спожиті комунальні послуги та енергоносії від КЕВ на адресу позивача не надходив, з урахуванням чого просить КЕВ підписати примірник договору та повернути його на адресу позивача. Окрім цього позивач повідомив відповідача про наявну станом на 01.01.2024 заборгованість останнього з відшкодування комунальних послуг та енергоносіїв за договором оренди у розмірі 79 612,26 грн.
2.6. У відповідь на претензію від 07.02.2024 № 38/117/05/26-2024 КЕВ повідомило ГУ НП в Сумській області, що обов`язок з відшкодування витрат за спожиті орендарем комунальні послуги виникає у КЕВ виключно після укладення договору відшкодування між балансоутримувачем та КЕВ. Водночас, такий договір відшкодування за комунальні послуги може бути зареєстрований тільки, якщо на обліку в Казначействі є кошторис (план використання бюджетних коштів). Згідно з частиною першою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення та згідно з частиною першою статті 48 Бюджетного кодексу України споживач бере бюджетні зобов`язання та здійснює платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу, без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та Законом України "Про Державний бюджет України", не вважаються бюджетними зобов`язаннями і не підлягають сплаті. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Відповідач зауважує, що позивачем проєкти договорів на відшкодування витрат за комунальні послуги та енергоносії було надано КЕВ в кінці листопада 2023, тобто на час, коли бюджетні асигнування за встановленим кошторисом на 2023 були вже використані у зв`язку із закінченням бюджетного року.
2.7. Оскільки проєкт договору про відшкодування витрат з надання послуг електропостачання з боку відповідача не підписаний, позивач звернувся до суду з цим позовом.
3. Короткий зміст судових рішень
3.1. Господарський суд Сумської області рішенням від 12.06.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2025, відмовив у задоволенні позову. 
3.2. Мотивував тим, що, оскільки предметом розгляду у цій справі є переддоговірний спір і, відповідно, договірне зобов`язання між сторонами виникає саме на підставі судового рішення, то днем укладення договору вважається день набрання чинності рішенням суду у цій справі. Тому є неможливим укладення спірного договору з моменту набрання рішенням законної сили у редакції позивача, яка передбачає, що договір діє до 31.12.2023, адже такі умови договору визначають для відповідача зобов`язання, які не існували раніше, до дати набрання чинності рішенням суду про визнання договору укладеним. Поширити дію договору на правовідносини сторін, які виникли до його укладення, можуть лише сторони договору за власним волевиявленням.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування
4.1. До Верховного Суду від ГУ НП в Сумській області надійшла касаційна скарга на рішення Господарського суду Сумської області від 12.06.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2025, у якій скаржник просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
4.2. Скаржник у касаційній скарзі обґрунтовує касаційне оскарження судових рішень наявністю випадку, передбаченого пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а саме, відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 187 Господарського кодексу України (далі - ГК України) у взаємозв`язку із частиною третьою статті 631 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у подібних правовідносинах щодо можливості застосування зворотної дії умов договору, яка обумовлена положеннями частини третьої статті 631 ЦК України, коли сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення та з урахуванням строку дії в межах відповідного бюджетного року.
4.3. Зазначає, що є помилковими висновки судів попередніх інстанцій про те, що є неможливим укладення спірного договору з моменту набрання рішенням законної сили у редакції позивача, яка передбачає, що договір діє до 31.12.2023. На думку скаржника, договір у редакції, яка викладена у прохальній частині позовної заяви, не створює нових обов`язків для відповідача, оскільки обов`язок щодо відшкодування витрат відповідача по сплаті комунальних послуг виник у відповідача з дати укладення договору від 09.06.2023 № 26/59/23-Б на підставі пунктів 3.1, 6.5 такого договору та відповідно до положень статті 16 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Примірного договору оренди нерухомого або іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2020 № 820 та Примірного договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю, затвердженого Фондом державного майна України від 23.08.2020 № 1774.
4.4. Посилається також на те, що суди попередніх інстанцій під час розгляду справи неправильно застосували частину першу статті 3 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) відповідно до якої бюджетний рік становить один календарний рік, який починається з 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року, тож не врахували, що строк дії запропонованої редакції договору визначався з урахуванням бюджетного законодавства та передбачав укладення такого договору на відповідний бюджетний рік (у даному випадку 2023 рік).
5. Позиція інших учасників справи
5.1. Відповідач у відзиві на касаційну скаргу проти її задоволення заперечує, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
6. Позиція Верховного Суду
6.1. Заслухавши суддю-доповідачку, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм права, колегія суддів зазначає таке.
6.2. Як встановили суди попередніх інстанцій, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, опосередковані договором, який передбачає обов`язок відповідача як орендаря компенсувати позивачу як балансоутримувачу витрати щодо надання житлово-комунальних послуг.
Пункт 6.5 договору передбачає порядок здійснення такої компенсації.
6.3. Правовідносини сторін також регулюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна", за змістом частини першої статті 16 якого договір оренди формується на підставі примірного договору оренди, що затверджується Кабінетом Міністрів України - щодо майна державної власності.
6.4. Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження примірних договорів оренди державного майна" від 12.08.2020 № 820 затверджено примірний договір оренди нерухомого майна, іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності.
6.5. Наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 № 1774 "Про затвердження договорів оренди" затверджено примірний договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю.
6.6. Відповідно до пунктів 4, 5 Методики розрахунку орендної плати за державне майно, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 28.04.2021 № 630, до плати за оренду іншого окремого індивідуально визначеного майна не включаються витрати на утримання орендованого майна та плата за послуги, які відповідно до укладеного договору зобов`язується надавати орендарю балансоутримувач. Відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна (у тому числі місць загального користування та прибудинкової території) та надання комунальних послуг орендарю здійснюється відповідно до договору, укладеного між балансоутримувачем та орендарем, примірна форма якого затверджується Фондом державного майна.
6.7. Як встановили суди попередніх інстанцій, відповідач дійсно не уклав з позивачем договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна, що безпосередньо передбачено у пункті 6.5 договору від 09.06.2023; всупереч наведеним нормам законодавства та умовам договору оренди не підписав отриманий в кінці листопада 2023 року проєкт договору, протокол розбіжностей у разі наявності у нього заперечень щодо окремих умов договору не склав і не надіслав позивачу разом із підписаним договором, як то передбачено частиною четвертою статті 181 ГК України.
6.8. Водночас, за встановленими судами обставинами справи обов`язок відповідача здійснювати відповідну компенсацію ґрунтується не на договорі про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна, а на умовах укладеного сторонами договору № 26/59/23-Б оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, та здійсненні відповідачем фактичного користування орендованим майном зі споживанням комунальних послуг.
6.9. Не підписуючи договір про порядок відшкодування витрат та не здійснюючи компенсацію витрат позивачу як балансоутримувачу, відповідач не позбавляється обов`язку здійснювати виплати, передбачені договором, а позивач - можливості реалізувати належні йому зустрічні права та захистити їх у судовому порядку. Так, стаття 530 ЦК України пов`язує виконання зобов`язання як із настанням певного визначеного сторонами строку (терміну), так і за його відсутності. 
6.10. У цій справі позивач прагне в судовому порядку врегулювати порядок (в тому числі строки) виконання зобов`язання щодо відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна (у тому числі місць загального користування та прибудинкової території) та надання комунальних послуг за період, що минув до звернення з позовом до суду.
6.11. За частиною другою статті 187 ГК України, яка діяла на час звернення з позовом до суду та прийняття рішення судом першої інстанції, день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.
Тобто, укладення господарського договору відбувається у день набрання чинності відповідним рішенням суду, або у інший день після набрання чинності цим рішенням суду, якщо таке визначить суд.
6.12. Надавши оцінку умовам запропонованого позивачем до укладення проєкту договору суди встановили, що предметом розгляду у цій справі є переддоговірний спір і, відповідно, договірне зобов`язання виникає саме на підставі судового рішення, днем укладення договору вважається день набрання чинності рішенням суду у цій справі. Натомість строк початку дії запропонованого позивачем до укладення договору та строк закінчення його дії перебувають за межами дати набрання рішенням суду законної сили. 
6.13. Тому суди попередніх інстанцій правильно виснували, що укладення договору в редакції позивача є неможливим, адже запропонована позивачем редакція містить умову, що договір діє до 31.12.2022, а не з моменту набрання рішенням законної сили. 
6.14. Колегія суддів погоджується, що такі умови договору визначають для відповідача зобов`язання, які не існували раніше, а саме до дати набрання чинності рішенням суду про визнання договору укладеним. При цьому суди зазначили, що умови щодо поширення дії договору на правовідносини сторін, які виникли до його укладення, можуть бути передбачені лише за волевиявленням сторін договору; у переддоговірному спорі, який виник щодо договору, укладення якого є обов`язковим у силу закону, фактично судовим рішенням утверджуються права та обов`язки для сторін цього договору, зміст яких є обов`язковим у силу вимог закону, або такі, що погоджені сторонами.
6.15. У постановах Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 904/299/18, від 08.10.2019 у справі № 904/3129/18, від 18.01.2022 у справі №915/1473/20, від 18.01.2022 у справі № 902/1209/20, від 01.06.2022 у справі № 916/942/21, від 19.12.2023 у справі № 911/1428/22, від 09.07.2024 у справі № 925/1176/23 викладено висновок про те, що за змістом частини другої статті 631 ЦК України договір, за загальним правилом, набирає чинності з моменту його укладення та не застосовується до відносин сторін, які виникли до його укладення; з цього правила існує виняток, передбачений частиною третьою тієї ж статті, за яким сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, але такий виняток може мати місце лише за згодою сторін. При цьому умови щодо поширення дії договору на правовідносини сторін, які виникли до його укладення, можуть бути передбачені лише за волевиявленням сторін договору.
6.16. За таких обставин суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на їх недоведеність та необґрунтованість.
6.17. Що ж до підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, колегія суддів зазначає, що зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору. При цьому формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними статтею 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
6.18. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої у пункті 3 частини другої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що касаційна скарга загалом зводиться до викладення такого висновку у тому формулюванні, як це необхідно позивачу в межах конкретної справи, та надання іншої оцінки доказам, на підставі яких суди попередніх інстанцій встановили фактичні обставини справи, що стали підставою для відмови в задоволенні позову, переоцінка яких виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 300 ГПК України.
6.19. Верховний Суд у мотивах цієї постанови надав вичерпну відповідь стосовно питань застосування норм матеріального права, які мають значення для правильного вирішення цього спору з огляду на фактичні обставини цієї справи. Тому, враховуючи наведене, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження під час касаційного перегляду.
6.20. Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
6.21. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, які зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій. 
7. Висновки Верховного Суду
7.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
7.2. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
7.3. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені в касаційній скарзі, не підтвердилися, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
8. Судові витрати
8.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Сумській області залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Сумської області від 12.06.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 у справі № 920/425/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. Рогач

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський