ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/511/25 Головуючий у 1-й інстанції: Кульчицький С.О.
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Черпака Ю.К.,
суддів Бєлової Л.В., Штульман І.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року, ухвалене в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач/апелянт/ ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про:
- визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення: з 24 лютого 2022 року по 31 грудня 2022 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року; з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 рік; з 01 січня 2024 року по 09 лютого 2024 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01 січня 2024 рік;
- зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_3 здійснити перерахунок та виплату (з урахуванням раніше виплачених сум) позивачу грошового забезпечення: з 24 лютого 2022 року по 31 грудня 2022 року, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт; з 01 січня 2023 року по 28 грудня 2023 року, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт; з 01 січня 2024 року по 09 лютого 2024 року, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01 січня 2024 року, на відповідний тарифний коефіцієнт;
- зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_3 перерахувати та виплатити позивачу недоплачену різницю одноразових грошових виплат (грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань), сплачених позивачу у період з 24 лютого 2022 року по 09 лютого 2024 року включно.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 послався на те, що з моменту набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18, починаючи з 29 січня 2020 року розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу повинні визначатися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14 постанови Кабінету міністрів України № 704, проте за спірний період розмір грошового забезпечення розрахований шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року, що призвело також до обчислення грошової (матеріальної) допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у зменшеному розмірі. 
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 24 лютого 2022 року по 19 травня 2023 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 24 лютого 2022 року по 31 грудня 2022 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, за період з 01 січня 2023 року по 19 травня 2023 року, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, а також перерахувати та виплатити недоплачену різницю грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за період з 24 лютого 2022 року по 19 травня 2023 року з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спір стосується правомірності визначення складових грошового забезпечення позивача за правилами постанови Кабінету Міністрів України № 704 щодо того, яку саме розрахункову величину слід було застосовувати при визначенні посадового окладу та окладу за військовим званням у спірний період. Позивач проходив військову службу у відповідача з 24 лютого 2022 року по 09 лютого 2024 року, а грошове забезпечення (і похідні від нього одноразові виплати) відповідач обчислював виходячи з фіксованої величини 1 762 грн, що фактично означало застосування прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року та суперечило загальним правилам, які діяли після скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України № 103. З 29 січня 2020 року відновилася дія пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України № 704 у первинній редакції, за якою оклади мають визначатися шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт. При цьому суд окремо звернув увагу на колізію між положеннями постанови Кабінету Міністрів України і приписами пункту 3 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ (про незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини та використання натомість прожиткового мінімуму), і зазначив, що перевагу слід надавати закону як акту вищої юридичної сили. Крім того, суд послався на усталену практику Верховного Суду, який неодноразово виходив з того, що у період після 29 січня 2020 року і до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 481 існували підстави визначати оклади з урахуванням прожиткового мінімуму на 1 січня кожного року, а не за замороженим показником 2018 року. Водночас суд врахував, що постановою № 481 від 12 травня 2023 року Кабінет Міністрів України змінив підхід і прямо встановив розрахунок окладів виходячи з розміру 1 762 грн, і ця редакція почала діяти з 20 травня 2023 року, тому після цієї дати підстав для перерахунку за моделлю прожиткового мінімуму щороку суд не побачив. З огляду на це, відповідач був зобов`язаний перерахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення і похідні одноразові виплати лише за період з 24 лютого 2022 року по 19 травня 2023 року із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня 2022 року та 01 січня 2023 року і відповідних тарифних коефіцієнтів, з урахуванням вже виплачених сум. У решті позовних вимог (зокрема за період після 20 травня 2023 року та за 2024 рік) суд відмовив як безпідставних у зв`язку зі зміною нормативного регулювання. 
В апеляційній скарзі ІНФОРМАЦІЯ_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що рішення є незаконним і необґрунтованим, оскільки, відповідач виплачував позивачу грошове забезпечення правомірно і в повному обсязі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 704 у редакції, яка передбачала розрахунок посадових окладів та окладів за званням шляхом множення прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року на відповідні тарифні коефіцієнти, а примітки до додатків 1 та 14 мають лише пояснювальний характер і норм права не містять, тому не можуть бути самостійною підставою для іншого способу обчислення. Позивач не довів факту порушення своїх прав і не обґрунтував розмір заявлених вимог: у позові не наведено конкретних сум недоплати, що є порушенням вимог до позовної заяви за пунктом 3 частини п`ятої статті 160 КАС України та унеможливлює встановлення різниці між виплаченим і тим, що нібито належить. Також зазначив про пропуск строку звернення до суду, оскільки позивач звільнився 09 лютого 2024 року, а звернувся з позовом лише 16 січня 2025 року, тобто після спливу тримісячного строку, який підлягає застосуванню за статтею 233 КЗпП України (у редакції після 19 липня 2022 року) у спорах про виплату належних сум при звільненні, і що воєнний стан сам по собі не є автоматично поважною причиною для поновлення строку. Також апелянт заперечує, що отримання грошового атестата у лютому 2024 року змінює момент, коли позивач повинен був дізнатися про порушення, адже грошове забезпечення є щомісячною виплатою, її розмір відомий отримувачу, а отже особа мала можливість реагувати одразу після отримання виплат. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Апеляційний розгляд справи відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів вирішено продовжити на розумний строк її апеляційний розгляд.
Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, повноту встановлення фактичних обставин справ та їх правову оцінку, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_4 з 24 лютого 2022 року по 09 лютого 2024 року.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 25 лютого 2022 року № 35 ОСОБА_1 зараховано у списки особового складу відповідача.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 09 лютого 2024 року № 43 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу відповідача та переведено до іншого місця служби.
Вважаючи, що відповідачем здійснено виплату позивачу грошового забезпечення, а також грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за період з 24 лютого 2022 року по 09 лютого 2024 року - без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01 січня відповідного календарного року, помноженого на відповідний тарифний коефіцієнт, позивач звернувся до суду з позовом.
Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує наступне.
Оскільки оскаржуване рішення в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, з ним погодились сторони, то суд апеляційної інстанції здійснює перегляд судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_3 в частині задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-XII (далі - Закон № 2262-XII) визначено умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію.
Згідно із частинами першою-четвертою статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, грошове забезпечення військовослужбовців включає щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, одноразові додаткові види грошового забезпечення, які обчислюються з урахуванням посадового окладу та окладу за військове звання.
30 серпня 2017 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 (далі - Постанова № 704), якою було збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців.
Постановою № 704 встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Постанови № 704 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додатком 1 до Постанови № 704 встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 4 Постанови № 704 (в первинній редакції на дату прийняття) було передбачено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема, посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова № 103), пунктом 6 якої внесено зміни до Постанови № 704, з урахуванням яких пункт 4 вказаного підзаконного нормативно-правового акту викладено в такій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Разом з цим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103, яким внесено зміни до пункту 4 Постанови № 704.
Отже, з 29 січня 2020 року (дати набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/6453/18) до спірних правовідносин застосовуються положення пункту 4 Постанови № 704 у редакції до 24 лютого 2018 року.
Такою редакцією було передбачено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
З огляду на викладені висновки, грошове забезпечення позивача має бути перераховане в сторону збільшення, шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
При апеляційному перегляді колегія суддів враховує висновки щодо застосування норм права, викладені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21 та у постановах від 12 вересня 2022 року у справі № 500/1813/21, від 26 жовтня 2022 року у справі № 500/8485/21, від 13 грудня 2022 року у справі № 240/12647/21, від 10 січня 2023 року у справі № 120/8682/21-а. Колегія суддів Верховного Суду дійшла таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах:
(1) з 01 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів;
(2) через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року № 1082-IX, у осіб з числа військовослужбовців виникло право на отримання довідки про розміри грошового забезпечення для перерахунку пенсії за формою, що передбачена додатком 2 до Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 лютого 2008 року № 45, з урахуванням оновлених даних про розмір посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом застосування пункту 4 Постанови № 704 із використанням для їх визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік);
(3) встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704, жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується, як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.
Як правильно встановлено судом, 12 травня 2023 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 481, якою внесено зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 та визначено, що розміри посадових окладів і окладів за військовими (спеціальними) званнями з 20 травня 2023 року розраховуються виходячи з фіксованого розміру 1762 гривні. Зазначене свідчить про зміну правового регулювання саме з моменту набрання чинності вказаною постановою.
Отже, до 19 травня 2023 року включно спірні правовідносини підлягали врегулюванню з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України № 704 у редакції, чинній після скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України № 103 постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18.
Таким чином, у період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями мали визначатися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, а не із застосуванням розміру прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року.
За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про обов`язок відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення, а також похідних від нього одноразових виплат за період з 24 лютого 2022 року по 19 травня 2023 року із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, з урахуванням раніше виплачених сум.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що позивач не довів порушення своїх прав та не обґрунтував розмір заявлених вимог у зв`язку з ненаведенням у позові конкретних сум недоплати.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що предметом спору у даній справі є протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень, яка полягає у застосуванні відповідачем неправильного способу визначення розрахункової величини грошового забезпечення, а не спір щодо арифметичної правильності вже проведеного перерахунку. За таких обставин визначення конкретного розміру грошових сум, що підлягають виплаті, є похідним етапом виконання судового рішення і належить до виключної компетенції відповідача, який володіє необхідними первинними даними (штатною посадою, тарифним розрядом, вислугою років, фактичними виплатами, наказами та особовими рахунками).
Колегія суддів звертає увагу, що вимога пункту 3 частини п`ятої статті 160 КАС України щодо зазначення ціни позову та розрахунку сум застосовується у випадках, коли позивач заявляє вимогу про стягнення конкретної грошової суми. Натомість у даній справі позовні вимоги мають характер зобов`язання відповідача вчинити певні дії - здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення відповідно до законодавчо визначеного механізму, а не стягнення наперед визначеної суми.
Таким чином, відсутність у позовній заяві точного розрахунку недоплачених сум не свідчить про необґрунтованість позовних вимог та не позбавляє суд можливості встановити факт порушення прав позивача. Навпаки, покладення на позивача обов`язку здійснювати розрахунок у ситуації, коли відповідні відомості перебувають у володінні суб`єкта владних повноважень, суперечило б принципу ефективного судового захисту та положенням частини другої статті 77 КАС України, згідно з якою саме на відповідача покладається обов`язок доведення правомірності своєї бездіяльності.
Також колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо пропуску позивачем строку звернення до суду як безпідставні та такі, що ґрунтуються на формальному тлумаченні норм процесуального права без урахування конкретних обставин справи.
Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, вирішуючи питання про відкриття провадження, надав належну оцінку доводам позивача щодо причин пропуску строку звернення до суду та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для його поновлення. Такий висновок відповідає вимогам пункту 5 частини першої статті 171, статей 122, 123 КАС України та ґрунтується на встановлених фактичних обставинах.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу за мобілізацією у період дії воєнного стану, що підтверджується належними доказами. 
За таких умов колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що проходження військової служби в умовах воєнного стану є обставиною, яка має об`єктивний характер, не залежить від волевиявлення особи та пов`язана з істотними труднощами для своєчасної реалізації права на звернення до суду.
Доводи апелянта про те, що сам по собі факт проходження військової служби або запровадження воєнного стану не може визнаватися поважною причиною пропуску строку, колегія суддів оцінює критично. Такий підхід суперечить усталеній практиці Верховного Суду, зокрема правовим висновкам, викладеним у постанові від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22, відповідно до яких суворе та формальне застосування процесуальних строків у період дії воєнного стану може призводити до невиправданого обмеження права особи на доступ до правосуддя.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2024 року у справі № 120/359/24 прямо зазначено, що проходження військової служби за мобілізацією може визнаватися поважною причиною пропуску строку звернення до суду з огляду на обмежений доступ до правової допомоги, особливий характер виконання військових обов`язків, психологічне та фізичне навантаження, а також необхідність забезпечення принципу рівного доступу до правосуддя.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правомірно визнав причини пропуску строку звернення до суду поважними та обґрунтовано поновив позивачу відповідний строк. Доводи апеляційної скарги не містять жодних нових обставин чи аргументів, які б спростовували наведені висновки або свідчили про їх помилковість.
Крім того, доводи апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду спростовуються також положеннями статті 233 КЗпП України.
Частинами першою та другою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) передбачалося, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. 
Офіційне тлумачення цієї норми надано Конституційним Судом України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013, яким роз`яснено, що у випадку порушення роботодавцем законодавства про оплату праці строк звернення до суду не обмежується незалежно від факту нарахування відповідних сум. 
Отже, вимоги позивача за період до 19 липня 2022 року не були обмежені будь-яким строком звернення до суду, а тому посилання апелянта на їх пропуск є помилковими. 
Після набрання чинності Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, яким змінено редакцію статті 233 КЗпП України, встановлено тримісячний строк у справах про виплату сум при звільненні. Водночас пунктом 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України передбачено, що під час дії карантину строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
Карантин було скасовано лише з 24 год 00 хв 30 червня 2023 року (постанова Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651), а отже звернення до суду у спірних правовідносинах за період з 19 липня 2022 року по 30 червня 2023 року також не було обмежене процесуальним строком. 
Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 03 червня 2023 року у справі № 280/6779/22. 
Таким чином, твердження апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та не спростовують обґрунтованості висновків суду першої інстанції.
Оскільки суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, то колегія суддів згідно із статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги залишає її без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Бєлова Л.В.

Штульман І.В.