Справа № 643/12299/25
Провадження № 2/643/1080/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2026 Салтівський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого - судді Довготько Т.М., 
за участю секретаря судового засідання – Вишнякової Є.О.,
представника позивача – Мельник В.В.
представника відповідача ОСОБА_1 – Баклагіної -Болтєнкової В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в порядку загального позовного провадження у режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» - Мельник В.В. звернулася до суду з вище вказаним позовом, в якому просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 66,1кв.м., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Анікєєвою Дінарою Анатоліївною 26.12.2015, індексний номер 27555825; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 819530963101; припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 66,1кв.м.; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 27555825, прийняте державним реєстратором – приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Анікєєвою Дінарою Анатоліївною, на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 66,1кв.м. (документ сформований в системі «Електронний суд» 25.07.2025).
В обґрунтування позову представник позивача Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» - Мельник В.В. зазначила, що у липні 2015 року ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» (перейменовано на АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО») звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів в сумі 634 722,88грн., у якому Банк зазначав, що 07.08.2012 ОСОБА_1 звернувся до відділення Банку «Олексіївське» та надав довіреність №1 від 01.08.2012, відповідно до якої клієнт Банку ОСОБА_3 начебто уповноважив ОСОБА_1 здійснювати видаткові операції з власних рахунків та підписувати усі документи, пов`язані з такими операціями. На підставі такої довіреності – як в подальшому було встановлено судово-почеркознавчою експертизою підробленої – ОСОБА_1 отримав з рахунку ОСОБА_3 готівкові кошти в сумі 26017 євро, що у гривневому еквіваленті становило 634 722,88грн. Оскільки ОСОБА_1 незаконно без достатньої правової підстави користувався коштами та відмовлявся повертати їх в добровільному порядку, Банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 вказану суму - 634 722,88грн., а також понесені Банком судові витрати. 24.11.2015 Банк подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 , заборонити йому вчиняти будь-які дії, направлені на зняття арешту/продаж (відчуження) належного ОСОБА_1 рухомого та нерухомого майна, а також заборонити відповідним державним органам/установам, вчиняти будь-які реєстраційні дії, пов`язані з майном ОСОБА_1 09.12.2015 Московський районний суд м. Харкова задовольнив клопотання Банку (ухвала у справі 643/12326/15-ц) та ухвалив: накласти арешт на рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , про що внести відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру обтяжень рухомого майна; заборонити ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, направлені на зняття арешту та/або продаж (відчуження) належного йому нерухомого та рухомого майна; заборонити державним реєстраторам Міністерства юстиції України та Міністерства внутрішніх справ України вчиняти будь-які дії, направлені на зняття арешту та/або продаж (відчуження) належного ОСОБА_1 нерухомого та рухомого майна. 13.01.2016 Московський районний суд м. Харкова задовольнив позов Банку та стягнув з ОСОБА_1 на користь Банку 634 722,88грн., а також судовий збір в розмірі 3 654,00грн. В результаті перегляду даного заочного рішення за заявою ОСОБА_1 Московський районний суд м.Харкова 24.05.2018 ухвалив рішення у справі №643/12326/15-ц та стягнув з ОСОБА_1 на користь Банку 634 722,88грн., а також судовий збір в розмірі 3 654,00грн. Вказане рішення не було оскаржено до суду апеляційної інстанції та набуло чинності у встановлені чинним законодавством України строки. 02.08.2018 Московський районний суд м.Харкова видав виконавчі листи у справі №643/12326/15-ц. 05.09.2018 Московським ВДВС м.Харкова було відкрито виконавче провадження №57068877 про стягнення судового збору в розмірі 3654,00грн, а також виконавче провадження №57068969 про стягнення безпідставно отриманих грошей в розмірі 634 722,88грн. Заходи, які вживалися Московським ВДВС м.Харкова не давали жодних позитивних результатів – кошти на користь Банку з ОСОБА_1 з моменту відкриття виконавчих проваджень не стягувалися, хоча у ОСОБА_1 на рахунках в банках були наявні кошти. Крім того, не було звернено стягнення на рухоме та нерухоме майно, на яке ухвалою Московського районного суду м.Харкова 09.12.2015 у справі №643/12326/15-ц було накладено арешт. У зв`язку з бездіяльністю Московського ВДВС м.Харкова представником Банку на електронну пошту Салтівського ВДВС у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (правонаступник Московського ВДВС м.Харкова) 09.10.2023 було направлено лист з вимогою негайно звернути стягнення на кошти ОСОБА_1 з подальшим перерахуванням їх Банку. Лише після звернення Банку Салтівським ВДВС у м.Харкові з рахунку ОСОБА_1 були списані кошти та частково погашено заборгованість перед Банком, а саме: 24.10.2023 на рахунок Банку було перераховано кошти в розмірі 3654,00грн. (судовий збір) та 441 074,90грн. (частина основної суми боргу). У зв`язку з тим, що виконавче провадження триває з 05.09.2018, а заборгованість ОСОБА_1 станом на даний час в повному обсязі досі не погашено, Банк направив заяву до Салтівського ВДВС у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, якою просив повернути виконавчий лист без подальшого виконання, на підставі п.1 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», після чого виконавчий лист було передано приватному виконавцю виконавчого округу Харківської області Нелюбі М.А. 10.09.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Нелюбою М.А. було відкрито виконавче провадження № 76016235. З моменту відкриття виконавчого провадження вказаним приватним виконавцем на користь Банку не було стягнуто наявний залишок заборгованості – 193 360,81грн. У зв`язку з цим Банк 16.06.2025 направив приватному виконавцю лист з проханням звернути стягнення на рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , а саме на: 1) транспортний засіб марки – DAEWOO, модель – Т13110, номерний знак НОМЕР_1 ; 2) квартиру у АДРЕСА_1 , загальною площею 66,1кв.м. 19.06.2025 Банком було отримано відповідь від приватного виконавця Нелюби М.А., що вказаний транспортний засіб перебуває в розшуку; а квартира у АДРЕСА_1 відчужена ОСОБА_1 26.12.2015 на користь ОСОБА_2 . Відтак лише з листа приватного виконавця Нелюби М.А. від 19.06.2025 Банку стало відомо, що нерухоме майно, на яке ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 09.12.2015 у справі 643/12326/15-ц було накладено арешт, було незаконно відчужено ОСОБА_1 всупереч накладеному арешту та наявній забороні відчуження. З текстом даної ухвали ОСОБА_1 був належним чином ознайомлений, оскільки за повідомленням Московського районного суду м. Харкова, яке було направлено на адресу Банку, копія ухвали про забезпечення позову була направлена 09.12.2015 – тобто в день її постановлення – сторонам до відома, а також Реєстраційній службі ГУЮ у м.Харкові, Управлінню ПС у м.Харкові до відома та виконання. До моменту отримання відповіді приватного виконавця Банк був впевнений в тому, що ухвала про забезпечення позову, якою накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, виконана належним чином та ОСОБА_1 не має можливості відчужити належне йому рухоме та нерухоме майно, відтак у Банку буде можливість погасити наявну заборгованість за рахунок реалізації рухомого/нерухомого майна ОСОБА_1 . Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. ОСОБА_1 був належним чином обізнаний з рішенням Московського районного суду м.Харкова, яким з нього на користь Банку було стягнуто кошти, які він незаконного отримав на підставі підробленої довіреності, та необхідністю повернення таких коштів Банку. В той же час після укладення договору купівлі-продажу квартири та отримання коштів за цим договором ОСОБА_1 не сплатив жодної гривні в рахунок погашення заборгованості, що встановлена судом. Таким чином, ОСОБА_1 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам Банку, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення погашення заборгованості перед Банком. Як вдалося встановити Банку з відкритих джерел, а саме – з соціальної мережі Instagram – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 тривалий час проживають однією сім`єю, мають 3 спільних дітей. Банку невідомо, чи зареєстрований їх шлюб згідно з вимогами чинного законодавства України чи ні. Станом на момент продажу квартири – 26.12.2015 - у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вже була 1 спільна дитина віком 4-5 років. Тобто вони фактично проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, виховували дитину, і раптом з невідомих причин ОСОБА_1 приймає рішення не подарувати, не придбати нову квартиру, а продати ОСОБА_2 , матері їх спільної дитини, належну ОСОБА_1 квартиру за адресою АДРЕСА_1 , на яку ухвалою Московського суду м.Харкова на момент укладення договору купівлі-продажу накладено арешт. Так, оспорюваний договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою уникнення звернення стягнення на це майно та ухилення від виконання рішення суду про стягнення коштів із ОСОБА_1 , вважає, що є всі підстави для визнання цього договору недійсним.
20.10.2025 до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_1 , в якому останній просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» до ОСОБА_1 про визнання фраудаторного правочину недійсним, припинення права власності та скасування рішення про державну реєстрацію та відмовити у позові в повному обсязі. Зазначив, що з ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 09.12.2015 про забезпечення позову його ознайомлено не було , засобами поштового зв`язку він її не отримував, внесено зазначену ухвалу до реєстру не було. Про вказану ухвалу він дізнався при ознайомленні з матеріалами справи № 643/12299/25. Перед укладенням оспорюваного договору він був повноправним власником квартири, мав право розпоряджатися нею на власний розсуд, спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності згідно інформації в реєстрах, не перебувало ні під арештом, ні під заставою. Отже, він та ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу квартири не знали і не могли знати про вказану позивачем ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 09.12.2015, а отже ОСОБА_2 є добросовісним набувачем за вказаним правочином. Твердження позивача про умисне відчуження відповідачем вказаної квартири з метою уникнення в майбутньому виконання рішення суду про стягнення коштів є безпідставним, оскільки про вищезазначену ухвалу він не знав, а кінцевого рішення суду на той момент по справі не було. Міркування позивача про наявність родинних зв`язків між ним та ОСОБА_2 не мають значення для вирішення цієї справи, оскільки надані позивачем докази ілюструють події, які відбулися через 10 років після укладення договору купівлі-продажу, а не безпосередньо під час розгляду справи №643/12326/15-ц в Московському районному суді м. Харкова та укладення договору в 2015 році. Судження позивача про те, що отримані кошти він мав передати Банку в оплату боргу необґрунтовані, оскільки на час продажу квартири ОСОБА_1 не мав жодних заборгованостей перед позивачем. Крім того, Банк стверджує, що дізнався про порушення свого права 19.06.2025 з листа приватного виконавця, і це є датою початку перебігу позовної давності. Разом з тим, позивач мав можливість контролювати виконання ухвали про забезпечення позову, спрямованої безпосередньо Реєстраційній службі 09.12.2015р., банк, як професійний учасник ринку, мав можливість і міг довідатися, перевіривши реєстр, чи внесено арешт, оскільки невиконання ухвали у сфері захисту його інтересів мало для нього критичне значення. Таким чином, фактично, якщо право позивача було порушено у 2015 році, подача позову у 2025 році (через майже 10 років) свідчить про пропуск загального 3-річного строку позовної давності, оскільки Банк не довів належним чином, що його бездіяльність у контролі за реєстром є поважною причиною для пропуску строку. 
30.10.2025 до суду від представника позивача Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» - Мельник В.В. надійшла відповідь на відзив, в якій остання просить задовольнити позов в повному обсязі. Щодо підтвердження близьких родинних відносин між відповідачами Банк звертає увагу, що під спільними фото відповідачів зазначала наступне: 1) «…дякую нашому супер тату, який робить все, щоб діти були щасливі…». На фото зображені обидва відповідачі та 3 дітей; 2) «сім`я – це ОСОБА_4 ». На фото знову ж таки зображені обидва відповідача та ті ж діти як і на всіх інших; 3) «я вдячна своєму чоловіку ОСОБА_5 ...»; 4) «.. наша донька – випускниця 9 класу.». На фото зображені відповідачі та, судячи з підпису, їх донька – ОСОБА_6 . Крім того, на відкритій Instagram сторінці ОСОБА_1 наявне фото з цією ж дитиною і підписом ОСОБА_1 у перекладі – «Улюблена донька! З днем народження тебе». На думку Банку, це є більш ніж достатнім підтвердженням того, що ОСОБА_1 є батьком цієї дитини та додатковим підтвердженням того, що на момент відчуження квартири відповідачі перебували не просто в дружніх стосунках, а мали 5-річну дитину; 5) «…мій коханий чоловік….». На фото зображені відповідачі. Виходячи з підпису, можна дійти висновку, що ОСОБА_2 однозначно вважає ОСОБА_1 чоловіком. Аналіз всіх наявних фото свідчить не лише про спільний відпочинок одинокої матері, яка самостійно виховує трьох дітей, разом з батьком цих дітей, а про тісні сімейні відносини, адже кожне фото та підпис свідчить про сімейні цінності та їх важливість для всіх, хто на них зображений (документ сформований в системі «Електронний суд» 25.07.2025).
Ухвалою суду від 29.07.2025 було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 29.07.2025, Заяву представника Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» - Мельник Вікторії Валеріївни про забезпечення позову задоволено частково. Вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири АДРЕСА_2 та належить на праві власності ОСОБА_2 . В іншій частині заяви - відмовлено.
Ухвалою суду від 21.10.2025, витребувано докази. 
Ухвалою від 19.12.2025 було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. 
Представник позивача ОСОБА_7 в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити з підстав викладених у позові та відповіді на відзив. 
Представник відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_8 в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиві. Також зазначила, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 26.12.2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 лише зустрічалися, але не мешкали разом як сім`я та не мали спільних дітей. 
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, про причини неявки до суду не повідомила. 
Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 09.12.2015 у справі №643/12326/15-ц, постановлено накласти арешт на рухоме та нерухоме майно, що належить відповідачу ОСОБА_1 про що внести відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Заборонити відповідачу ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, направлені на зняття арешту та/або продаж ( відчуження ) належного йому нерухомого та рухомого майна. Заборонити державним реєстраторам Міністерства юстиції України та Міністерства внутрішніх справ України вчиняти будь-які дії, направлені на зняття арешту та/або продаж (відчуження) належного відповідачеві – ОСОБА_1 нерухомого та рухомого майна. 
З повідомлення Московського районного суду м. Харкова від 23.12.2015 вбачається, що 09.12.2015 копія ухвали суду від 09.12.2015 у справі №643/12325/15-ц про забезпечення позову була направлена сторонам: представнику ПАТ «Банк Кредит Дніпро», Гордієнко Ю.М., ОСОБА_3 – для відома, а також Реєстраційній службі ГУЮ у м.Харкові, Управлінню ПС у м.Харкові до відома та виконання.
Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 09.12.2015 у справі №643/12326/15-ц після перегляду заочного рішення, позов ПАТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення суми боргу - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» безпідставно отримані гроші в розмірі 634 722 грн.88 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро», судовий збір в розмірі 3 654 грн. Судовим рішенням встановлено, що на підставі зазначеної підробленої довіреності ОСОБА_1 07.08.2012 року отримав з рахунку ОСОБА_3 готівкові кошти в сумі 26017 євро, що підтверджується квитанцією терміналу від 07.08.2012 року та квитанцією безготівкового списання з строкового вкладу від 07.08.2012 року. Ці кошти відповідач набув незаконно, без достатньої правової підстави, про що відомо відповідачу. В подальшому сума депозиту, до якого відповідачем позивачу була надано підробну довіреність, була сплачена позивачем третій особі. Копією ухвали про тимчасовий доступ до речей і документів від 30.08.2013 року, яка набула законної сили, в мотивувальній часті якої зазначено: «15.08.2013 року ОСОБА_3 прийшов до відділення Банку, щоб забрати відсотки з депозиту. У відділенні йому відповіли, що депозит закрито і гроші зняті. При подальшому вияснюванні співробітники відділення повідомили, що гроші нібито зняв ОСОБА_3 07.08.2012 року та надали доручення, згідно якому він доручає ОСОБА_1 знімати гроші з його рахунку. Оглянувши доручення ОСОБА_3 побачив, що його підпис підроблено». Безпідставне отримання коштів відповідачем відбулося 07.08.2012 року, однак, станом на 12.06.2015 року відповідач грошові кошти позивачу не повернув.
Постановами від 05.09.2018 головного державного виконавця Московського ВДВС міста Харків ГТУЮ у Харківській області Потій А.М. було відкрито виконавче провадження №57068969 з примусового виконання виконавчого листа №643/12326/15-ц від 02.08.2018 про стягнення з ОСОБА_9 на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» безпідставно отриманих грошей в розмірі 634 722, 988грн. та №57068877 з примусового виконання виконавчого листа №643/12326/15-ц від 02.08.2018 про стягнення з ОСОБА_9 на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» судового збору в розмірі 3654,00грн.
Постановою від 20.10.2023 старшого державного виконавця Салтівського ВДВС у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гука С.В., на підставі п.9 ч.1 ст.39, ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження» було закінчено виконавче провадження №57068877 з виконання виконавчого листа №643/12326/15-ц від 02.08.2018 про стягнення з ОСОБА_9 на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» судового збору в розмірі 3654,00грн., у зв`язку із стягненням грошових коштів в рахунок погашення боргу за виконавчим документом на користь стягувача.
Постановою від 19.08.2024 старшого державного виконавця Салтівського ВДВС у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гука С.В., на підставі п.1 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» було повернуто виконавчий лист №643/12326/15-ц від 02.08.2018 про стягнення з ОСОБА_9 на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» безпідставно отриманих грошей в розмірі 634 722, 988грн.
10.09.2024 АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Нелюби М.А. із заявою про примусове виконання виконавчого листа у справі №643/12326/15-ц від 24.05.2018, виданого Московським районним судом м.Харкова.
Постановами від 10.09.2018 приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Нелюби М.А. було відкрито виконавче провадження №76016235 з примусового виконання виконавчого листа №643/12326/15-ц від 02.08.2018 про стягнення з ОСОБА_9 на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» залишку безпідставно отриманих грошових коштів в розмірі 193 602,81 грн.
16.06.2025 представник АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» Мельник В.В. направив приватному виконавцю Нелюбі М.А. лист з проханням звернути стягнення на рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , а саме на: 1) транспортний засіб марки – DAEWOO, модель – Т13110, номерний знак НОМЕР_1 ; 2) квартиру у АДРЕСА_1 , оскільки боржник ухиляється від погашення заборгованості перед Банком, а заходи, які вживаються приватним виконавцем, не призвели до погашення заборгованості.
19.06.2025 Банком було отримано відповідь від приватного виконавця Нелюби М.А., про те, що 16.06.2025 була винесена постанова про розшук майна боржника, а саме транспортного засобу марки DAEWOO, номерний знак НОМЕР_1 . Та повідомлено, що звернути стягнення на квартиру за адерсою: АДРЕСА_1 не вбачається можливими, оскільки вона не належить боржнику на підтвердження чого надано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. 
Так, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.06.2025, квартира розташована за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2015.
На виконання ухвали суду від 29.07.2025 та від 21.10.2025, суду надано копію договору купівлі-продажу від 26.12.2015 посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Анікєєвою Д.А., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 . Розрахунок за продаж квартири вчинений за суму, що складає 519 145 грн. 00 коп., яку покупець сплатив продавцю до нотаріального посвідчення цього договору, та продавець підтверджує, що отримав від покупця вищевказану суму в повному розмірі до підписання цього договору та його нотаріального посвідчення.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;
наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);
враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19), вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Відповідно до ст.100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Таким чином, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. 
Банком на підтвердження того, що на момент відчуження квартири відповідачі перебували в близьких стосунках, та мали 5-річну дитину ОСОБА_10 , з соціальної мережі Іnstagram надано фото ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на яких зображено спільні фото відповідачів та дописи з наступним змістом: «…дякую нашому супер тату, який робить все, щоб діти були щасливі…». На фото зображені відповідачі та 3 дітей; «сім`я – це ОСОБА_4 ». На фото зображені відповідачі та діти; «я вдячна своєму чоловіку ОСОБА_11 ...»; 4) «.. наша донька – випускниця 9 класу.». На фото зображені відповідачі та, відповідно до підпису донька – ОСОБА_6 . Крім того, на відкритій Instagram сторінці ОСОБА_1 наявне фото з цією ж дитиною і підписом ОСОБА_1 у перекладі – «Улюблена донька! З днем народження тебе»; 5) «…мій коханий чоловік….». На фото зображені відповідачі.
Суд вважає вищевказані докази належними та допустимими, які досліджені судому у їх сукупності з іншими доказами. 
Крім того, суд приймає до уваги, що представник відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_8 у судовому засіданні та відповідач ОСОБА_1 у своєму відзиві не заперечували той факт, що на фото зображені відповідачі. В свою чергу ОСОБА_8 заперечуючи факт наявності у відповідачів станом на дату ухвалення рішення спільної дитини, не надала зі свого боку жодного доказу. Суд зазначає, що саме відповідачі мають можливість представити суду актовий запис або свідоцтво про народження дитини в підтвердження відсутності спорідненості.
Доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що твердження позивача про умисне відчуження ним спірної квартири з метою уникнення в майбутньому виконання рішення суду про стягнення коштів є безпідставним, оскільки про ухвалу про забезпечення позову він не знав, а кінцевого рішення суду на той момент по справі не було, суд відхиляє, оскільки ОСОБА_1 не міг не знати про те, що він  07.08.2012 року безпідставно заволодів з рахунку ОСОБА_3 готівковими коштами в сумі 26017 євро. на підставі підробленої довіреності.
У дній справі: 
очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваних договорів купівлі-продажу) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорювані договори купівлі-продажу) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника;
встановлені судом обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір купівлі продажу є фраудаторним, тобто вчиненим на шкоду кредитору;
до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний договір як фраудаторний відноситься:
момент вчинення договору (26 грудня 2015 року , тобто після відкриття провадження та постановлення ухвали від 09 грудня 2015 року про забезпечення позову у справі № 643/12326/15-ц);
контрагент з яким боржник вчинив оспорюваний договір ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають спільних дітей, про що свідчать публікації в соціальних мережах («батько моїх дітей», «наш тато», «улюблена донька»). Хоча суд безпосередньо не встановлює факт шлюбних чи офіційних сімейних відносин, наявність спільних неповнолітніх дітей і характер їхніх публічних звернень вказує на тісні особисті стосунки між відповідачами і відповідає критерію близькості учасників угоди);
ціна в оспорюваному договорі купівлі-продажу (трьохкімнатна квартира, загальною площею 66,1 кв.м у м. Харкові за ціною, яка складає 519 145,00 грн);
боржник ( ОСОБА_1 ), який відчужує майно (квартиру) на підставі договору купівлі-продажу на користь особи з якою має близькі стосунки ( ОСОБА_2 ) після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог про визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу.
Відповідно до ч.2 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації..
Згідно з п.2 ч.1 ст.10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державним реєстратором є нотаріус.
У ч.1 ст.9 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить забезпечення проведення державної реєстрації прав.
Відповідно до вимог ч.3 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.
Відповідно до ч.1 ст. 37 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. 
Оскільки суд дійшов висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу, тому наявні підстави для скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 .
Водночас суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову в частині припинення права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру.
Щодо заяви відповідача ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності до позовних вимог Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», то суд зазначає наступне.
Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з даною вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до вимог ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно вимог ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
З огляду на те, що позивач дізнався про існування оспорюваного правочину у червні 2025 року - після отримання відповіді від приватного виконавця ХМНО Нелюби М.А. та довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, суд доходить всисновку про те, що АТ «Банк кредит Дніпро» не пропустило визначену статтею 257 ЦК України позовну давність.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволених вимог у розмірі 6358грн. 80коп. (за подання заяви про забезпечення позову та за дві вимоги немайнового характеру), в рівних частках по 3179 грн 40 коп. з кожного.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 80, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Позов Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним - задовольнити частково. 
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 66,1кв.м., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Анікєєвою Дінарою Анатоліївною 26.12.2015, індексний номер 27555825; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 819530963101.
Скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Анікєєвої Дінари Анатоліївни, індексний номер: 27555825 від 26.12.2015, щодо державної реєстрації права власності на квартиру що розташована за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 66,1кв.м, за  ОСОБА_2  на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2015.
В іншій частині позову відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» судовий збір в розмірі 6358грн. 80коп., в рівних частках по 3179 грн 40 коп. з кожного.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 25.02.2026.

Учасники справи: 
Позивач - Акціонерне товариство «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», код ЄДРПОУ 14352406, місцезнаходження юридичної особи: м.Київ, вул. Жилянська, 32.
Відповідач -  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .
Відповідач -  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя - Т.М. Довготько