ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.04.2026 Справа № 914/468/26 
Господарський суд Львівської області у складі судді Никон О.З., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судових засідань та повідомлень сторін
справу №914/468/26
За позовом: Приватного підприємства «Галактика», м. Кременчук
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейлер20», м. Львів
про стягнення 29 298, 17 грн

ВСТАНОВИВ:
На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Приватного підприємства «Галактика» до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейлер20» про стягнення 29 298, 17 грн за неналежне виконання договору поставки № 2933 від 17.08.2020.
Хід розгляду справи.
Ухвалою суду від 19.02.2026 постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судових засідань та повідомлення (виклику) сторін.
Позивач повідомлявся про розгляд справи шляхом направлення копії ухвали в його електронний кабінет. 
Відповідачу копія ухвали скеровувалась на адресу, зазначену Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проте поштова кореспонденція повернута суду із відміткою «закінчення встановленого терміну зберігання».
У разі якщо копію прийнятого судового рішення (ухвали, постанови, рішення) направлено судом листом за належною поштовою адресою, тобто повідомленою суду учасником справи, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання чи закінчення строку зберігання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про прийняте судове рішення.
Також суд скеровував ухвалу про відкриття провадження у справі на адресу засновника юридичної особи, однак поштова кореспонденція повернута суду із відміткою «закінчення встановленого терміну зберігання». 
Враховуючи викладене, суд здійснив усі дії для належного повідомлення відповідача про розгляд цієї справи, тому такий є належно повідомлений.
Аргументи сторін.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач належно виконав зобов`язання з поставки відповідачу товару за договором поставки №2933 від 17.08.2020, а відповідач порушив умови договору та допустив заборгованість на суму 9 601, 56 грн. Також позивач просив стягнути з відповідача 13 403, 15 грн – пені, 5 162, 94 грн – інфляційних втрат та 1 130, 52 грн – 3 % річних.
Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, щодо позову в установленому порядку не заперечив.
Обставини справи.
17 серпня 2020 року Приватним підприємством «Галактика» (надалі – Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рітейлер 20» (надалі – Покупець) укладено договір поставки №2933 (надалі – договір), відповідно до пункту 1.1 якого Постачальник зобов`язується передати у власність, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити Товар в порядку та на умовах визначених Договором.
Згідно з пунктом 1.2 договору предметом поставки є товар, визначений у додатку 1 та зазначений у накладних постачальника. 
Додатковою угодою №1 від 01.10.2020 до договору сторони визначили окремий строк оплати по переліку товарів: алкогольні напої ТМ «Шабо», а саме: 35 календарних днів з моменту поставки товару.
На виконання своїх обов`язків за договором поставки Приватне підприємство «Галактика» здійснило поставку товару торгової марки «Шабо» Товариству з обмеженою відповідальністю «Рітейлер 20»:
- 19.01.2022 видаткова накладна №22R00-0045509 на суму 1 558,08 грн;
- 19.01.2022 видаткова накладна №22R00-0045513 на суму 527,40 грн;
- 26.01.2022 видаткова накладна №22R00-0069385 на суму 1 061,52 грн;
- 26.01.2022 видаткова накладна №22R00-0074115 на суму 1 113,60 грн;
- 02.02.2022 видаткова накладна №22R00-0096380 на суму 1 069,32 грн;
- 02.02.2022 видаткова накладна №22R00-0096384 на суму 705,12 грн;
- 09.02.2022 видаткова накладна №22R00-0119003 на суму 1 181,52 грн;
- 23.02.2022 видаткова накладна №22R00-0165269 на суму 1 280,16 грн;
- 23.02.2022 видаткова накладна №22R00-0165278 на суму 1 104,84 грн.
Загальна вартість товару, яка поставлена покупцю становила 9 601, 56 грн, факт доставки та відвантаження товару підтверджується підписаними обома сторонами видатковими накладними, копії яких додані до позовної заяви.
Однак на момент подачі позову до Господарського суду Львівської області відповідач так і не здійснив оплату поставленого товару.
Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача 29 298, 17 грн, з яких: 9 601, 56 грн – сума основного боргу, 13 403, 15 грн – пеня, 5 162, 94 грн – інфляційні втрати та 1 130, 52 грн – 3 % річних.
Норми права та мотиви, якими суд керувався при прийнятті рішення, висновки суду.
Згідно з статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник) зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його в підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншими подібними використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовують загальні положення про купівлю-продаж, якщо іншого не встановлено договором, законом, або не випливає з характеру відносин.
Відповідно до приписів статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) а покупець або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму.
За змістом статтей 691, 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою в договорі купівлі-продажу, а також учинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено іншого строку оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплату товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.
Сторони у справі 17.08.2020 уклали договір поставки №2933.
Позивач здійснив поставку товару на загальну суму 9 601, 56 грн, що підтверджено видатковими накладними, які підписано обома сторонами без жодних зауважень.
Відповідач оплату поставленого товару згідно з договором поставки не здійснив.
Приписами статті 530 Цивільного кодексу України передбачено-якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Строк оплати алкогольних напоїв ТМ «Шабо» сторони погодили в додатковій угоді №1 від 01.10.2020 – 35 календарних днів з моменту поставки товару. 
Оскільки матеріали справи містять належним чином оформлені первинні документи, які підтверджують факт поставки товару, суд вважає, що позивач довів, а відповідач не спростував факт наявності заборгованості на суму 9 601, 56 грн.
Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми основної заборгованості на суму 9 601, 56 грн підлягають задоволенню.
Щодо стягнення пені.
Позивач заявив до стягнення 13 403, 15 грн пені.
Згідно зі статтею 549 Цивільного кодекс України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
У пункті 9.5 договору поставки сторони досягли згоди про те, нарахування неустойки за прострочення виконання зобов`язань припиняється через 3 роки з дня, коли зобов`язання повинно бути виконане. 
Суд встановив, що по видаткових накладних від 19.01.2022 зобов`язання мало бути виконане до 23.02.2022, отже прострочення почалось з 24.02.2022 та нарахування пені за прострочення повинно було припинитись 24.02.2025, по видаткових накладних від 26.01.2022 зобов`язання мало бути виконане до 02.03.2022, отже прострочення почалось з 03.03.2022 та нарахування пені за прострочення повинно було припинитись 03.03.2025, по видаткових накладних від 02.02.2022 зобов`язання мало бути виконане до 09.03.2022, отже прострочення почалось з 10.03.2022 та нарахування пені за прострочення повинно було припинитись 10.03.2025, по видатковій накладній від 09.02.2022 зобов`язання мало бути виконане до 16.03.2022, отже прострочення почалось з 17.03.2022 та нарахування пені за прострочення повинно було припинитись 17.03.2025, по видатковим накладним від 23.02.2022 зобов`язання мало бути виконане до 30.03.2022, отже прострочення почалось 31.03.2022 та нарахування пені за прострочення повинно було припинитись 31.03.2025. 
Однак позивач безпідставно нарахував пеню за період з 2022 року по 09.02.2026, що виходить за межі домовленого у договорі трирічного строку нарахування, оскільки становить понад 4 роки.
Неправильно визначено і початок настання прострочення оплати товару.
Згідно зі статтею 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, проте позивач починає рахувати з того ж дня коли був поставлений товар.
Відповідно до частини 1 статті 254 Цивільного кодексу України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Тому кінець протермінованого періоду позивач теж визначив неправильно.
Здійснивши власний розрахунок, суд встановив, що до стягнення підлягає 10 674,14 грн пені замість заявлених 13 403,15 грн. 
У задоволені решти пені слід відмовити.
Щодо нарахування інфляційних втрат та 3%річних.
Позивач заявив до стягнення 5 162, 94 грн – інфляційних втрат та 1 130, 52 грн – 3% річних. 
Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд, перевіривши такі розрахунки, встановив, що такі розраховані не правильно, оскільки позивач при розрахунку інфляційних втрат та 3% річних неправильно визначив початок прострочення та помилково застосував неправильний сукупний індекс інфляції за спірні періоди.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок та провівши власний, суд встановив, що фактичний розмір інфляційних втрат є більшим, ніж заявлено позивачем. 
Однак відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України, зокрема статті 14, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, не виходячи за їх межі.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення інфляційних втрат підлягає задоволенню в межах заявлених позивачем 5 162,94 грн.
Враховуючи неправильно визначений початок прострочення, суд також здійснив власний розрахунок 3 % річних та встановив, що до стягнення з відповідача підставно заявленими є 1 128, 94 грн 3% річних замість заявлених позивачем 1 130,52 грн.
У задоволені решти 3% річних слід відмовити. 
Отже позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 26 567, 58 грн, з яких: 9 601, 56 – сума основного боргу, 10 674, 14 грн – пені, 5 162,94 грн – інфляційних втрат, 1 128, 94 грн – 3% річних.
Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 77 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. 
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).
Щодо судового збору.
На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Керуючись статтями 73, 74, 129, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити частково. 
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейлер20» (місце знаходження: 79028, місто Львів, вулиця Зелена будинок 151, ідент. код 43648078) на користь Приватного підприємства «Галактика» (місцезнаходження: 39627, Полтавська область, місто Кременчук, проспект Полтавський 281, ідент. код: 32860442) 9 601,53 грн – основного боргу, 10 674,14 грн – пені, 5 162,94 грн – інфляційних втрат, 1 128,94 грн – 3 % річних та 3 017,83 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.
3. У решті позовних вимог відмовити.
4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили в строки, визначені статтею 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Никон О.З.