ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/465/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №693/1437/25 Категорія: 304090000 	Коцюбинська Ю. Д. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Василенко Л.І., Карпенко О.В., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рябка Сергія Олександровича на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 01 грудня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року ТОВ «Діджи Фінанс» звернулося до суду із позовною заявою до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.03.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено Договір про споживчий кредит № 3962870.
Вказаний договір підписаний в електронній формі за допомогою електронного підпису з одноразовим ідентифікатором.
Позивач зі своєї сторони належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами договору.
13.09.2021 року ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за кредитним договором № 3962870 від 14.03.2021року до відповідача на користь ТОВ «Діджи Фінанс», якому надано право вимоги до відповідача за вказаним договором.
Відповідач не виконує свої зобов`язання, внаслідок чого виникла заборгованість, яка згідно договору відступлення становить 44750,00 грн., із яких: заборгованість за тілом кредиту - 10000,00 грн.; заборгованість за відсотками - 33750,00 грн.; заборгованість за комісійними винагородами -1000,00 грн.; заборгованість за пенею - 0 грн.
Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути на свою користь з відповідача загальний розмір заборгованості за кредитним договором в сумі 44750,00 грн. та понесені судові витрати: суму сплаченого судового збору у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.
Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 01 грудня 2025 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором №3962870 від 14.03.2021року у розмірі 44750,00 грн. 
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» суму сплаченого судового збору при поданні позовної заяви до суду в розмірі 2422,40 грн.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що на відповідача не поширювалися пільги визначені у ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції цього закону, яка була чинною на період нарахування відсотків у спірних правовідносинах.
Документи, які представник відповідача надав до матеріалів справи, як докази наявності пільг, на переконання суду, не містять підтвердження звільнення відповідача від нарахування штрафів, пені та процентів за користування кредитом в розумінні пункту 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, але підтверджують наявність у відповідача статусу учасника бойових дій та права на пільги відповідно до положень ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Натомість, підписавши кредитний договір, відповідач погодився з його умовами, що включає в себе зобов`язання повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну передбаченого п. 1.4. цього Договору, а у випадку пролонгації - не пізніше дати завершення періоду на який продовжено строк кредитування.
Що стосується повідомлення відповідача про відступлення права вимоги від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Діджи фінанс», то судом зауважено, що відсутність повідомлення є лише формальним ризиком для кредитора, але не скасовує обов`язок відповідача, а те, що відповідач з будь-яких підстав не отримав повідомлення про відступлення права вимоги, при тому, що він не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунки первісного кредитора, і таке виконання було б належним відповідно до вимог ст. 516 ЦК України.
Суд дійшов висновку, що позивачем доведено існування заборгованості за кредитним договором № №3962870 від 14.03.2021року в сумі 44750,00 грн., із яких: заборгованість за тілом кредиту - 10000,00 грн.; заборгованість за відсотками - 33750,00 грн.; заборгованість за комісійними винагородами -1000,00 грн.; заборгованість за пенею - 0,00 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Рябко С.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що під час розгляду справи судом не було враховано висновки Верховного Суду щодо застосування ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», внаслідок чого суд дійшов помилкового висновку щодо відсутності у відповідача відповідного статусу військовослужбовця, який дає право на застосування пільги визначеної ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Звернуто увагу, що Верховний Суд неодноразово наголошував, що пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Діджи Фінанс» - Романенко М.Е. вказує, що, враховуючи документи, які представник відповідача надав до матеріалів даної справи, як докази, позивач вважає, що вони не містять підтвердження звільнення ОСОБА_1 від нарахування штрафів, пені та процентів за користування кредитом в розумінні пункту 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.
Надані представником відповідача посвідчення є документами, що можуть підтверджувати наявність у відповідача статусу учасника бойових дій та права на пільги відповідно до положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Натомість, підписавши означений кредитний договір, відповідач погодився з його умовами, що включає в себе зобов`язання повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну передбаченого п. 1.4. цього Договору, а у випадку пролонгації - не пізніше дати завершення періоду на який продовжено строк кредитування.
Посилання представника відповідача на статус військовослужбовця за контрактом у ОСОБА_1 не є безумовною підставою для звільнення від обов`язку сплачувати проценти за користування кредитом. Частиною 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено право військовослужбовців у період дії особливого періоду на пільги у сфері кредитування, зокрема - звільненні від сплати процентів, пені та штрафів. Однак, вказане положення не має автоматичної дії та застосовується лише у разі належного звернення до кредитодавця із відповідною заявою та наданням підтверджуючих документів.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам.
При розгляді справи встановлено, що 14.03.2021року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено Договір про споживчий кредит № 3962870.
Відповідно до п.1 Договору Кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк визначений п.1.3. Договору надати Позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п.1.2. Договору, а Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п.1.4. Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. Кредит надається з метою задоволення потреб Позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. Типом кредиту є кредит. Сума (загальний розмір) кредиту становить 10000,00 грн. у валюті: Українській гривні (п.п.1.2. Договору). Кредит надається строком на 30 днів з 14.03.2021 (строк кредитування) (п.п.1.3. Договору). Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 13.04.2021 (п.п.1.4. Договору). Комісія за надання кредиту: 1000,00 грн., яка нараховується за ставкою 10,00 відсотків від суми кредиту одноразово (п.п.1.5.1. Договору). Проценти за користування кредитом: 3750,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.п.1.5.1. Договору). 1.6. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п.п.1.6. Договору). Тип процентної ставки за цим Договором: фіксована (п.п.1.7. Договору). Особливості нарахування процентів визначені п.п.2.2,.2.3 цього Договору.
Договір про споживчий кредит підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
До договору додано графік платежів за договором про споживчий кредит № 3962870від 14.03.2021р., паспорт споживчого кредиту, відомість про щоденні нарахування та погашення, платіжне доручення 41491366 від 14.03.2021р. про перерахування кредитних коштів ОСОБА_1 в сумі 10000,00 грн. на MASTERCARD 516749XXXXXX423.
Таким чином, факт укладення вищевказаного договору знайшов своє підтвердження і не оспорюється сторонами.
Позивач належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами договору.
13.09.2021р. ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за кредитним договором № 3962870 від 14.03.2021року до відповідача на користь ТОВ «Діджи Фінанс», що підтверджується договором факторингу № 07Т від 13.09.2021року, витягом з Додатку до Договору факторингу № 07T від 13.09.2021року та платіжною інструкцією № 3 від 05.10.2021року.
Відповідач в свою чергу зобов`язання з вказаним договором не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість, яка, згідно з договором відступлення становить 44750,00 грн., із яких: заборгованість за тілом кредиту - 10000,00 грн.; заборгованість за відсотками - 33750,00 грн.; заборгованість за комісійними винагородами -1000,00 грн.; заборгованість за пенею - 0,00 грн.
Позивач звертався до відповідача з вимогою про погашення кредитної заборгованості на підставі ст.ст. 530, 512, 516 ЦК України в сумі 44750,00 грн. протягом 30-ти календарних днів з моменту отримання вимоги, але не пізніше ніж до 25.08.2025 року.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, встановивши, що кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості по тілу кредиту з ОСОБА_1 .
Щодо стягнення відсотків
В апеляційній скарзі відповідач наголошує на безпідставності нарахування відсотків за користування кредитом з підстав наявності у нього пільг передбачених п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до записів військового квитка серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 03.02.2020 №14-РС призваний на військову службу за контрактом.
Згідно з посвідченням серії НОМЕР_3 , виданого 10 березня 2021 року, ОСОБА_1 є учасником бойових дій.
Відповідно до довідки №3128 від 06.11.2025р., виданої командиром військової частини вбачається, що ОСОБА_1 перебуває у військовій частині на військовій службі за контрактом.
Згідно зі статтями 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», що закріплює гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» (в редакції чинній на час укладення договору 14.03.2021) військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного тану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 25.04.2018 р. у справі № 05/1993/17-ц особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».
Згідно із роз`ясненнями Національного банку України у листі від 02 вересня 2014 року № 18-112/48620 для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року №322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.
Відповідно до роз`яснень Головного управління персоналу Генерального штабу Збройних Сил України Міністерства оборони України (лист від 01.02. 2019 №321/722) зазначено, що документом, який підтверджує призов та проходження військової служби військовослужбовцем з початку і до закінчення особливого періоду, а також підтверджує призов під час мобілізації резервістів та військовозобов`язаних є військовий квиток, в якому в відповідних розділах здійснюються службові відмітки.
З огляду на те, що відповідач перебуває на військовій службі у Збройних Силах України, він має право на визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пільги, гарантії та компенсації, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зокрема, на звільнення від обов`язку сплачувати проценти за користування кредитом, штрафні санкції та пеню за невиконання зобов`язань за кредитним договором.
Колегія суддів враховує, що зі змісту статті ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» (в редакції чинній на час укладення договору) вбачається, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду проценти за користування кредитом не нараховуються. Таким чином, колегія суддів вважає, що за період з 14.03.2021 року по 23.04.2021 року відсотки були нараховані позикодавцем безпідставно.
Отже, у період виконання умов кредитного договору за вищевказаний період, відповідач мав статус військовослужбовця та на нього поширювались пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», тобто до нього не могла застосовуватись відповідальність у виді штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також був відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом, чого судом першої інстанції враховано не було.
Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
30 березня 2021 року прийнято Закон України № 1357-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення окремих питань виконання військового обов`язку та ведення військового обліку», який набрав чинності 23.04.2021 року, в якому пункт 15 викладено в такій редакції:
"Військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються".
Аналіз змісту цієї норми свідчить про те згадана вище редакція поширюється на дві категорії військовослужбовців: (1) військовослужбовці, призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; (2) інші військовослужбовці, до яких належать військовослужбовці, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, під час дії особливого періоду.
Для першої категорії військовослужбовців, щоб скористатися пільгою необхідно надати докази їх призову на військову службу саме за призовом під час мобілізації, на особливий період. При цьому, вказана пільга надається їм на весь час їх призову.
Щодо надання пільги другій категорії військовослужбовців, тобто військовослужбовцям, які перебувають на інших видах військової служби, окрім військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, така надається їм у період перебування безпосередньо в районах та у період здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення. При цьому, вказана пільга надається їм під час дії особливого періоду. Вказані обставини мають бути підтверджені відповідними документами, визначеними Порядком надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №413 (із відповідними змінами).
Отже, положення даної статті у вказаній редакції Закону надання цієї пільги такій категорії військовослужбовців обумовлюється їх перебуванням безпосередньо в таких районах та у період здійснення зазначених заходів.
Відповідач ОСОБА_1 станом на час укладення кредитного договору і по даний час проходить військову службу за контрактом. Тому з часу набрання чинності пункту 15 в редакції від 30.03.2021, тобто з 23.04.2021 і до 12.06.2021, для доведення статусу особи, на яку поширюються пільги щодо не нарахування процентів за користування кредитними коштами, слід надати докази щодо перебування безпосередньо в районах та у період здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення.
Згідно посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 10 березня 2021 року, ОСОБА_1 є учасником бойових дій.
Тобто на час надання кредиту, відповідач був учасником бойових дій, що свідчить про те, що він безпосередньо перебував в районах та у період здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення.
З огляду на вказане колегія суддів, вважає, що за період з 23.04.2021 року до 12.06.2021 року відсотки за користування кредитом також не підлягають нарахуванню.
Застосування приписів п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено самим фактом наявності статусу військовослужбовця у конкретної особи, яка несе відповідальність перед кредитором, їх застосування є обов`язком суду та жодним чином не обумовлено відомостями про обізнаність позикодавця щодо наявності в особи спеціального статусу.
Крім того, слід звернути увагу, що, при зверненні до позикодавця у Анкеті-заяві на кредит №3962870 від 14.03.2021 року, ним зазначено про те, що відповідач служить за контрактом та перебуває на військовій службі.
Положення п. 15 ст. 14 Закону не обмежують своє застосування виключно щодо позичальників за кредитними зобов`язаннями, поширюють свою дію на усі випадки нарахування санкцій та процентів за невиконання будь-яких зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності.
Отже, ОСОБА_1 з 03.02.2020 року та станом на час розгляду справи має статус військовослужбовця Збройних Сил України, а тому на нього поширювались пільги, передбачені п.15 ст.14 Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто до нього не може застосовуватись відповідальність у виді штрафних санкцій і пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також у нього відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом та комісії.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» підлягають задоволенню у частині стягнення лише тіла кредиту у розмірі 10000,00 грн. 
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції, в частині визначення розміру заборгованості за відсотками та комісії, зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Щодо витрат на правничу допомогу понесених позивачем у суді першої інстанції, то колегія суддів, зважаючи на їх підтвердження належними доказами та враховуючи вимоги частини пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України, вважає за необхідне задовольнити їх частково, у розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог.
Оскільки позов задоволено на 22,35%, тому з відповідача на користь товариства підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 1117,32 грн.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 541,41 грн.
У той же час, апеляційна скарга задоволена судом на 77,65%, а тому з ТОВ «Діджи Фінанс» на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2257,19 грн.
З метою звільнення сторін від сплати одна одній судового збору, колегія суддів вважає за доцільне застосувати положення частини 10 статті 141 ЦПК України, та стягнути з ТОВ «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1715,78 грн.
Керуючись ст.ст. 35, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рябка Сергія Олександровича- задовольнити частково.
Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 01 грудня 2025 року - скасувати в частині стягнення відсотків у розмірі 33750 грн. та комісії у розмірі 1000,00 грн. та ухвалити у даній частині нове рішення. 
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками та комісією - відмовити.
В решті рішення суду - залишити без змін.
Здійснити перерозподіл судових витрат.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» витрати на правничу допомогу у розмірі 1117,32 грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на користь  ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1715,78 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Судді