16.02.26
22-ц/812/75/26
Єдиний унікальний номер судової справи 488/4401/24
Номер провадження 22-ц/812/75/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

16 лютого 2026 року      місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі: 
представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Гагашкіної Л.І., 
представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Місяченко О.А., 

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Гагашкіною Лілією Іванівною рішення, яке ухвалене Корабельним районним судом міста Миколаєва 25 вересня 2025 року, під головуванням судді Чернявської Я.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Корабельний відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, 

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2024 року  ОСОБА_1  звернулась до суду із позовом до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Корабельний відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що з 12 серпня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 28 жовтня 2019 року.
Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
21 вересня 2020 року Приморським районним судом міста Маріуполя Донецької області видано судовий наказ №2-н/266/480/20 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 11 серпня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
Постановою заступника начальника Корабельного відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі – Корабельний ВДВС у місті Миколаєві) від 17 лютого 2022 року відкрито виконавче провадження №68678706.
Відповідач не добросовісно виконує вищевказане судове рішення та покладені обов`язки щодо сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
Перший платіж відповідачем було сплачено лише 19 вересня 2024 року на суму 256 413 грн. 68 коп. 
Посилаючись на викладені обставини, уточнивши в подальшому позовні вимоги, ОСОБА_1 просила стягнути на її користь з відповідача ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з серпня 2020 року по травень 2025 року в розмірі 171 232 грн. 33 коп. 
Відповідач ОСОБА_3 , діючи через свого представника – адвоката Місяченко О.А., надав до суду відзив, в якому просив у задоволенні позову відмовити. Зазначав, що про наявність судового наказу йому не було відомо та його копій він не отримував. 
Лише у вересні 2024 року відповідачу стало відомо про відкрите виконавче провадження. З інформації про виконавче провадження з Автоматизованої систему виконавчого провадження вбачається, що лише 12 вересня 2024 року державним виконавцем було вчиненні перші виконавчі дії за вказаним виконавчим провадженням. 19 вересня 2024 року ОСОБА_3 сплатив 273 857 грн. 92 коп., з яких 256 413 грн. 68 коп. отримано позивачем. 
На думку відповідача, вказані обставини свідчать при відсутність його вини у несвоєчасній сплаті аліментів. При цьому, дії позивача були спрямовані на те, щоб уникнути спілкування з відповідачем, та вона не зверталась до нього з приводу сплати аліментів за судовим рішенням. 
Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 25 вересня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що доказів того, що заборгованість зі сплати аліментів у відповідний період утворилася з вини платника аліментів матеріали справи не містять. 
У судовому рішенні зазначено, що відповідно до матеріалів виконавчого провадження, перші виконавчі дії державним виконавцем були вчинені лише у вересні 2024 року.
Доказів отримання відповідачем у встановленому порядку копії судового наказу та копії заяви стягувача про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами матеріали справи не містять.
Окрім того, матеріали справи містять розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, відповідно до якого станом на травень 2025 року сукупний розмір боргу становить 297 777 грн. 25 коп. Разом з тим, 19 вересня 2024 року відповідачем було добровільно здійснено платіж на користь позивача у розмірі 256 413 грн. 68 коп., що визнається сторонами.
Враховуючи, що цей платіж був здійснений одразу після того, як відповідач дізнався про існування виконавчого провадження, а також з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів вручення відповідачу судового наказу або постанов державної виконавчої служби, районний суд вважав, що відповідач не був належним чином обізнаний про наявність обов`язку зі сплати аліментів у період, за який утворилася заборгованість.
Встановлені судом обставини свідчать про відсутність вини відповідача щодо несплати аліментів до вересня 2024 року. Крім того, із наданого позивачем розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у ВП №68678706 вбачається, що за період з жовтня 2024 року по травень 2025 року відповідачем здійснюється оплата аліментних зобов`язань.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , діючи через представника – адвоката Гагашкіну Л.І., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 27 жовтня 2020 року відповідно до Автоматизованої системи виконавчих проваджень за результатами пошуку відносно ОСОБА_2 Корабельним ВДВС у місті Миколаєві відкрито виконавче провадження за №634234422, де зазначено стягувача у виконавчому провадженні Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області. Натепер виконавче провадження №63423422 завершено. За такого відповідач знав про наявність судового наказу, який видав Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області починаючи з 2020 року.
Також, 17 лютого 2022 року Корабельним ВДВС у місті Миколаєві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та зобов`язано боржника, протягом 5 робочих днів, подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Також в постанові зазначено про направлення її копії сторонам виконавчого провадження. Тобто, починаючи з 2022 року відкрито виконавче провадження стосовно відповідача. 
Крім того, представником відповідача – адвокатом Місяченко О.А. подано до районного суду письмові пояснення з додатками, а саме до матеріалів справи було долучено переписку позивача та відповідачем у застосунку «Viber». З переписки у застосунку від 11 листопада 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 було відомо про наявність аліментних зобов`язань. 
При цьому, оскаржуване рішення було недостатньо мотивоване і обґрунтоване відповідно до приписів Європейського суду з прав людини.
Зокрема, судом першої інстанції не було досліджено ключові докази, які мають лягти в основу судового рішення, а відтак фактично рішення є недостатньо мотивованим, оскільки не зрозумілими є підстави, які стали основою для відмови в задоволенні позовної заяви.
В судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони та представник третьої особи не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлені належними чином.
Згідно з ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
В силу приписів ч.2 ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності сторін та учасників справи.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Судове рішення таким вимогам відповідає.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що з 12 серпня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 28 жовтня 2019 року (том 1 а.с.12).
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 18 вересня 2013 року, сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.19).
21 вересня 2020 року Приморським районним судом міста Маріуполя був винесений судовий наказ №2-н/266/480/20 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімум на дитину відповідного віку, і не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно з 11 серпня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття (том 2 а.с.57).
Відповідно до відмітки судовий наказ видано 04 березня 2021 року.
16 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Корабельного відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про відкриття виконавчого провадження (том 2 а.с.55-56).
17 лютого 2022 року заступником начальника Корабельного відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження №68678706 (том 2.а.с.58).
12 вересня 2024 року головним державним виконавцем Корабельного відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанови: про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження; про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України; про тимчасове обмеження у праві полювання; про тимчасове обмеження у праві користування зброєю; про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників.
13 вересня 2024 року головним державним виконавцем Корабельного відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанову про накладення штрафу, за наявності заборгованості зі сплати аліментів.
Так, відповідно до ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно із ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України).
За ч.1 ст.196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів (ч.2 ст.196 СК України).
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання.
Її завдання – сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі №661/905/19 (провадження №61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч.1 ст.196 СК України.
При цьому стягнення пені, передбаченої ч.1 ст.196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. 
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
У ч.2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 (провадження №14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Відповідно до висновків Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2020 у справі №661/905/19 зазначив: ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).
Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів.
Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що доказів того, що заборгованість зі сплати аліментів у відповідний період утворилася з вини платника аліментів матеріали справи не містять. Судом також враховано, що відповідачем вчинено дії щодо погашення заборгованості по аліментам. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.
Так, досліджені докази у справі свідчать, що як на момент винесення судом судового наказу про стягнення аліментів (21 вересня 2020 року), так і на момент відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення (17 лютого 2022 року), відповідачу не було відомо про існування судового рішення та виконавчого провадження (протилежного матеріали справи не містять). 
Більш того, як свідчать матеріали виконавчого провадження, з часу відкриття виконавчого провадження (17 лютого 2022 року) та до 12 вересня 2024 року державний виконавець взагалі не вчиняв жодних належних заходів для виконання судового наказу про стягнення аліментів (том 2 а.с.151-152). 
При цьому, матеріали справи не місять доказів того, що позивач до дня звернення виконавчого листа до примусового виконання (17 лютого 2022 року) зверталась до відповідача про необхідність виконання судового рішення у добровільному порядку, повідомивши його про способи перерахування коштів, її номер банківського рахунку або інші можливі способи перерахування аліментних платежів. 
До того ж, як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по ВП 68678706 станом на 31 серпня 2024 року, заборгованість зі сплати аліментів, станом на 31 серпня 2024 року становила 170 942 грн. 45 коп. (том 1 а.с.13 зворот-14). 
Відповідно до копії платіжної інструкції №6249 від 13 вересня 2024 року боржником ОСОБА_2 відразу як стало відомо про виконавче провадження та нараховану заборгованість по аліментам, було сплачено на рахунок Корабельного відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за виконавчим провадженням №68678706 кошти у розмірі 273 857 грн. 92 коп. без невиправданих затримок і зайвих зволікань, що також свідчить про вжиття відповідачем усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання та відсутність умислу на ухилення від сплати аліментів (том 1 а.с.100). 
На думку колегії суддів, у цьому конкретному випадку відповідач є таким, що довів свою невинуватість у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, а тому підстави для застосування до нього відповідальності у вигляді стягнення пені, передбаченої ч.1 ст.196 СК України, відсутні.
Враховуючи викладене, неможна стверджувати про наявність вини відповідача у несплаті аліментів за період з серпня 2020 року по вересень 2024 року.
Також, з наданого позивачем розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по ВП 68678706 станом 31 травня 2025 року, здійсненого державним виконавцем Корабельного відділу державної виконавчої служби, убачається, що за період з жовтня 2024 року по травень 2025 року відповідачем перераховувались кошти на сплату аліментів (том 2 а.с.32 зворот-33).
За такого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки в матеріалах справи відсутні належні, допустимі докази, які б поза розумним сумнівом підтверджували обізнаність відповідача про наявність відкритого виконавчого провадження щодо стягнення з нього аліментів на дитину. Не є таким доказом і лист Державної судової адміністрації від 13 листопада 2025 року на який посилається позивач. 
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач був обізнаний про судове рішення, а тому повинен сплати неустойку за весь період невиконання судового рішення, є безпідставними, враховуючи правовідносини, що склались між сторонами, звернення позивачем до виконання судового рішення лише у лютому 2022 року, не надання відповідачу відповідних рахунків для сплати аліментів, а також сплату відповідачем коштів відразу коли йому стало відомо про наявність виконавчого провадження.
Колегія суддів також зауважує, що перелік причин, з яких утворилася заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів, зокрема такими обставинами можуть бути необізнаність сторони про судове рішення про стягнення аліментів та його примусове виконання виконавчою службою.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Гагашкіною Л.І., залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Гагашкіною Лілією Іванівною, – залишити без задоволення.
Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 25 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий       Т.В. Серебрякова 

Судді:        В.В. Коломієць

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення
складено 18 лютого 2026 року