ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2026 року	Львів	Справа № 380/13865/25 пров. № А/857/53810/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Затолочного В.С.,
суддів: Глушка І.В., Судової-Хомюк Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження в електронній формі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року у справі № 380/13865/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Кухар Н.А. в м. Львові у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі – ГУ ПФУ, відповідач), в якому просить: 
- визнати протиправними дії ГУ ПФУ щодо неврахування при призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком згідно рішення № 133850014128 від 29.06.2023 та при перерахунку пенсії згідно рішення № 133850014128 від 25.02.2024 та згідно рішення № 133850014128 від 25.02.2025, підвищення до пенсії в розмірі 20 відсотків, як особі, яка працює на території населеного пункту, якому надано статус гірського відповідно до частини другої статті 6 Закону України від 15 лютого 1995 року № 56/95-ВР «Про статус гірських населених пунктів в Україні» (далі – Закон № 56/95-ВР);
- зобов`язати ГУ ПФУ здійснити з 06.06.2023 перерахунок розміру призначеної позивачу пенсії за віком та провести виплату такої пенсії з урахуванням підвищення до пенсії в розмірі 20 відсотків, як особі, яка працює на території населеного пункту, якому надано статус гірського відповідно до частини 2 статті 6 Закону № 56/95-ВР.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року позов задоволено повністю.
Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
В обґрунтування апеляційних вимог, вказує, що пунктом 6 розділу «Прикінцеві положення» Закону України від 19 листопада 2024 року № 4059-ІХ «Про Державний бюджет України на 2025 рік» (далі – Закон № 4059-ІХ) визначено, що у 2025 році частина 2 статті 6 Закону № 56/95-ВР застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Крім того відповідач зазначив, що позивач не звертався із заявою про перерахунок пенсії, визначеною Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі – Порядок № 22-1). Також покликається на пропуск позивачем строку звернення з даним позовом
Позивач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.
Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 з 06.06.2023 року перебуває на обліку та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Позивач звернувся до ГУ ПФУ із заявою від 28.04.2025 про перерахунок пенсії з 23.10.2023 у зв`язку з тим, що заявник є громадянином який працює на території гірського населеного пункту.
Листом від 12.05.2025 № 9890-9981/Д-52/8-1300/25 відповідач повідомив позивача, що відповідно до пункту 6 розділу «Прикінцевих положення» Закону № 4059-ІХ у 2025 році застосовується у порядку та розмірах встановлених Кабінетом Міністрів України, зокрема, частина друга статті 6 Закону № 56/95-ВР.
Відтак, тимчасово, до прийняття відповідної постанови, підвищення особам, які проживають в населених пунктах, яким надано статус «гірський» не встановлюється.
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою. 
Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, апеляційний суд виходить з наступних міркувань.
Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Тобто, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відтак, на переконання колегії суддів, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.
Водночас, колегія суддів апеляційного суду наголошує на тому, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових. Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.
Апеляційний суд встановив, що позивач звернувся до суду з даним позовом 26.06.2025 з позовними вимогами за період з 06.06.2023.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а дійшла висновку, що норми, зокрема статі 87 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» та статті 46 Закону № 1058-ІV (щодо не обмеження будь-яким строком невиплаченої пенсіонерові суми пенсії), підлягають застосуванню у справах за позовами про оскарження бездіяльності, дій та/або рішень суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку пенсійних виплат виключно за наявності таких умов: 1) ці суми мають бути нараховані пенсійним органом; 2) ці суми мають бути не виплаченими саме з вини держави в особі пенсійного органу.
Враховуючи те, що поважних та об`єктивних причин пропуску строку звернення до суду з позовними вимогами про перерахунок розміру призначеної ОСОБА_1 , пенсії за віком та провести виплату такої пенсії з урахуванням підвищення до пенсії в розмірі 20 відсотків, як особі, яка працює на території населеного пункту, якому надано статус гірського, починаючи з 06.06.2023, позивачем не зазначено та в ході судового розгляду справи таких не встановлено, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 123 КАС України та залишення без розгляду позовних вимог у відповідній частині, а саме за період з 06.06.2023 по 26.12.2024.
Щодо заявлених позовних вимог з 27.12.2024 апеляційний суд виходить з наступних міркувань.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з положеннями статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.
У пункті 5 рішення № 8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
За змістом частини 1 статті 5 Закону № 56/95-ВР статус особи, яка проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського, надається громадянам, що постійно проживають, постійно працюють або навчаються на денних відділеннях навчальних закладів у цьому населеному пункті, про що громадянам виконавчим органом відповідної місцевої ради видається посвідчення встановленого зразка.
За змістом підпункту 5 пункту 2.6. Порядку № 22-1 при призначенні до пенсій надбавок, допомог, додаткової пенсії, компенсації, пенсії за особливі заслуги перед Україною та підвищень відповідно надаються такі документи, зокрема, документи про надання статусу особи, яка проживає, працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського (для підвищення пенсії згідно зі статтею 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні»).
Апеляційний суд з матеріалів справи встановив, що Долинською міською радою Долинського району Івано–Франківської області позивачу видано посвідчення громадянина, який працює на території гірського населеного пункту, серія 2 НОМЕР_1 від 13.06.2016 року.
Вказане посвідчення надавалось позивачем разом із заявою про призначення пенсії за віком. При цьому, вказана обставина не заперечується сторонами та підтверджується відповідачем в листі № 9890-9981/Д-52/8-1300/25 від 12.05.2025.
Натомість відповідач, при призначенні позивачу пенсії, не взяв до увагу інформацію про те, що позивач має право на підвищення до пенсії.
Апеляційний суд встановив, що позивач звертався до відповідача із заявою щодо здійснення перерахунку пенсії з відповідною надбавкою.
Проте, розглянувши заяву, відповідач листом № 9890-9981/Д-52/8-1300/25 від 12.05.2025 повідомив позивача серед іншого, про те, що пунктом 6 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 4059-ІХ установлено, що у 2025 році частина друга статті 6 Закону № 56/95-ВР застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 6 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 4059-ІХ дійсно встановлено, що у 2025 році частина друга статті 6 Закону № 56/95-ВР застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював чітку правову позицію щодо неприпустимості внесення змін до інших законів через Закон про Державний бюджет України.
У Рішенні № 6-рп/2007 від 09.07.2007 Конституційний Суд України зазначив, що законом про Державний бюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки це створює протиріччя у законодавстві та може призвести до скасування або обмеження прав і свобод громадян.
Також у Рішенні № 10-рп/2008 від 22.05.2008 Конституційний Суд України підкреслив, що внесення змін до законів України через закон про Державний бюджет, зокрема щодо статусу суддів, оплати праці та інших соціальних гарантій, є неконституційним, оскільки це призводить до звуження обсягу раніше встановлених гарантій.
Апеляційний суд зауважує, що Закон України про Державний бюджет є актом щорічної дії, який визначає основні показники доходів і видатків державного бюджету, а також напрями бюджетної політики на відповідний рік. Змістовно цей закон має обмежене регулююче призначення й не може використовуватись як засіб для внесення змін до чинного законодавства, тим більше до законів, які встановлюють права, обов`язки та гарантії громадян.
Відповідно до статей 6, 8, 19 та 92 Конституції України, законодавство України має відповідати принципам верховенства права, стабільності та юридичної визначеності. Зокрема, положення статті 92 Основного Закону чітко визначають, що виключно законами України визначаються права і свободи громадян, гарантії цих прав і свобод, а також основи соціального захисту.
Положення пункту 6 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 4059-ХІІ, відповідно до якого встановлено, що у 2025 році частина 2 статті 6 Закону № 56/95-ВР застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, фактично змінює зміст вказаної норми спеціального закону, надаючи уряду повноваження визначати порядок і розміри підвищення пенсій громадянам, які проживають у гірських населених пунктах.
Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що на час звернення позивача із заявою про виплату надбавки до пенсії, Кабінет Міністрів України не прийняв жодного нормативно-правового акта на виконання пункту 6 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 4059-ХІІ.
Тому відповідач, як на час призначенні позивачці пенсії, так і на час звернення із заявою про виплату надбавки до пенсії мав керуватися частиною другою статті 6 Закону № 56/95-ВР, яка передбачає виплату надбавки до пенсії в розмірі 20% особам, які проживають на території гірських населених пунктів.
Таким чином апеляційний суд приходить до висновку про порушення відповідачем права позивача на отримання підвищення до пенсії в розмірі 20% відповідно до частини другої статті 6 Закону № 56/95-ВР, а тому оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання ГУПФУ здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком за період з 27.12.2024 із збільшенням на 20% відповідно до частини другої статті 6 Закону № 56/95-ВР, з урахуванням раніше виплачених сум, слід залишити без змін.
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Однак, оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає не повністю.
Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
У розрізі викладеного, оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд приходить до переконання, що такі є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до задоволення позовних вимог у спосіб, що заявлений позивачем, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про залишення частини позовних вимог без розгляду, а в решті позовних вимог без змін.
Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року у справі № 380/13865/25 у частині визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 у збільшенні пенсії на 20% відповідно до частини другої статті 6 Закону України від 15 лютого 1995 року № 56/95-ВР «Про статус гірських населених пунктів в Україні» та зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії за віком за період з 06.06.2023 по 26.12.2024 залишити без розгляду.
У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк