ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року 
м. Київ

cправа № 922/4534/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С. К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Случ О. В.
за участю секретаря судового засідання: Амірханяна Р. К.,
та представників
позивача - Квартенка О. Р. (в режимі відеоконференції), 
відповідача - не з`явився, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України"
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.10.2025
та рішення Господарського суду Харківської області від 02.07.2025
у справі № 922/4534/24
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія металів"
до Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України"
про визнання дій протиправними
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Імперія металів" (далі - ТОВ "Імперія металів"; позивач) звернулось до господарського суду з позовом, в якому просило визнати протиправними дії Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (далі - АТ "Державний експортно-імпортний банк України"; відповідач; банк) (у тому числі - в особі посадових осіб та інших працівників філії АТ "Державний експортно-імпортний банк України" у місті Харкові) щодо відмови у проведенні фінансових операцій з виконання платіжних інструкцій ТОВ "Імперія металів" від 05.12.2024 № 121 на суму 150 000,00 грн, № 123 на суму 295 000,00 грн. 
Позовні вимоги ТОВ "Імперія металів" обґрунтовувало незаконністю дій представників відповідача та вимог, що блокують діяльність ТОВ "Імперія металів", через що усі платежі за поточним рахунком, відкритим в АТ "Державний експортно-імпортний банк України", продовжували і продовжують проводитися банком з нетиповими затримками.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 02.07.2025 (суддя - Р. М. Аюпова), залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 (головуючий суддя - М. М. Слободін, судді - Н. В. Гребенюк, І. А. Шутенко), позов задоволено. Визнано протиправними дії АТ "Державний експортно-імпортний банк України" (у тому числі - в особі посадових осіб та інших працівників філії АТ "Державний експортно-імпортний банк України" у місті Харкові) щодо відмови у проведенні фінансових операцій з виконання платіжних інструкцій ТОВ "Імперія металів" від 05.12.2024 № 121 на суму 150 000, 00 грн, № 123 на суму 295 000, 00 грн.
Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що між ТОВ "Імперія металів" і АТ "Укрексімбанк" (АТ "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Державний експортно-імпортний банк України" у місті Харкові) було укладено договір банківського рахунку. Цей договір було укладено шляхом підписання заяви про приєднання до публічної пропозиції укладення договору про надання банківських та інших послуг (далі - заява про приєднання). 
Керуючись ст. 634 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і, враховуючи розміщення банком на своєму веб-сайті у мережі Інтернет публічної пропозиції укладення договору про надання банківських та інших послуг, підписанням вищевказаної заяви клієнт повідомив про приєднання до усіх умов договору про надання банківських та інших послуг, які установлені та розміщенні банком на своєму веб-сайті у мережі Інтернет (п. 3.1 заяви про приєднання).
05.12.2024 ТОВ "Імперія металів" за допомогою системи iFOBS "клієнт" подало до АТ "Державний експортно-імпортний банк України" платіжні інструкції № 121 на суму 150 000, 00 грн, № 123 на суму 295 000, 00 грн. 
Позивач зазначає, що обидва платежі були відхилені АТ "Державний експортно-імпортний банк України" без жодних пояснень, що зумовило порушення ТОВ "Імперія металів" строку виплати заробітної плати, визначеного ст. 115 КЗпП України.
06.12.2024 об 11:32 год. електронною поштою на адресу ТОВ "Імперія металів" надійшов запит від 05.12.2024 від працівника АТ "Державний експортно-імпортний банк України" про надання підтверджуючих документів для виплати заробітної плати.
06.12.2024 ТОВ "Імперія металів" отримало засобами електронного зв`язку (через систему iFOBS "клієнт") запит від АТ "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Державний експортно-імпортний банк України" у місті Харкові від 05.12.2024 № 0686107/33189-24 про надання інформації про діяльність ТОВ "Імперія металів". Запит був оформлений за підписом керуючого філією Михайла Бойка і в ньому містилася вимога про надання цієї інформації до 10.12.2024. 
06.12.2024, на вищевказаний запит, позивачем було надано такі документи: відповідь на запит; копію заяви про надання банківських послуг "зарплатний проєкт", укладений з АТ "ОТП Банк"; копію додатку 4 ДФ; копію виписки з особового рахунку АТ "ОТП Банк". 
06.12.2024 ТОВ "Імперія металів" за допомогою системи iFOBS "кліент" було сформовано нову платіжну інструкцію № 129 на суму 450 000,00 грн з призначенням платежу: "перерахування на інший поточний рахунок". Отримувач: "ОТП Банк", яка була виконана банком.
Предметом цього спору є визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у проведенні фінансових операцій з виконання платіжних інструкцій ТОВ "Імперія металів" від 05.12.2024 № 121 на суму 150 000,00 грн, № 123 на суму 295 000,00 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд виходили з того, що банком не встановлено позивачу високого ризику ділових відносин у порядку, встановленому законом та не зазначено причин відмови від проведення фінансової операції станом на 05.12.2024, яка при цьому 06.12.2024 відпала. На думку судів попередніх інстанцій, банк порушив вимоги законодавства щодо проведення фінансових операцій з виконання платіжних інструкцій ТОВ "Імперія металів" від 05.12.2024 № 121 на суму 150 000, 00 грн, № 123 на суму 295 000, 00 грн, чим також порушив права позивача. Суди зазначили, що заявлений позов є ефективним.
Не погоджуючись із ухваленими у справі рішеннями, АТ "Державний експортно-імпортний банк України" звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
У касаційній скарзі скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування ст. 15 Закону України "Про запобігання протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму, та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (в частині застосування права банків на відмову від проведення підозрілої фінансової операції) та нормативно-правових актів Національного банку України (далі - НБУ) (в частині проведення належної перевірки діяльності клієнтів), що є підставою касаційного оскарження, визначеною п. 3 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі -ГПК України). 
Скаржник у касаційній скарзі зазначає також таке: в спірних платіжних інструкціях в призначенні платежу було зазначено: "перерахування коштів на власний рахунок", а не "виплата заробітної плати". Однак суди попередніх інстанцій не дослідили змісту цих платіжних інструкцій, не звернули уваги на пояснення сторін, внаслідок чого зробили необґрунтовані та незрозумілі висновки, що призвело до неправильного вирішення спору; оскільки операція мала ознаки підозрілої (в призначенні платежу містилося загальне формулювання, були незрозумілими характер та мета операції), то банк запросив підтверджуючі документи та пояснення, що було законною вимогою та відповідало положенням чинного законодавства; суд апеляційної інстанції помилково керувався п. 61 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління НБУ від 19.05.2020 № 65 (далі - Положення № 65), щодо випадків встановлення неприйнятно "високого ризику", оскільки він не встановлювався позивачу; суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права і врахував висновки Верховного Суду, викладені у справах № 910/18504/20, № 922/1253/23, які не є релевантними справі, яка переглядається; позов має виключно штучний характер. Скаржник посилається також на постанову Верховного Суду у справі № 640/9004/20.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.12.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "Державний експортно-імпортний банк України" на вказані судові рішення та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 31.12.2025.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши наявність зазначених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судового рішення, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Частинами 1, 3 ст. 1066 ЦК України встановлено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Операції за рахунком, що виконуються банком регулює ст. 1068 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 цієї статті банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
За ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.
Закон України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) спрямований на захист прав та законних інтересів громадян, суспільства і держави, забезпечення національної безпеки шляхом визначення правового механізму запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення (запобігання та протидія).
У ст. 1 цього Закону містяться такі визначення: підозра - припущення, що ґрунтується на результатах аналізу наявної інформації та може свідчити про те, що фінансова операція або її учасники, їх діяльність чи походження активів пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванням тероризму та/або фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, або із вчиненням іншого кримінального правопорушення або діяння, за яке передбачені міжнародні санкції. Ризики - це небезпека (загроза, уразливі місця) для суб`єктів первинного фінансового моніторингу бути використаними з метою легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та/або фінансування розповсюдження зброї масового знищення під час надання ними послуг відповідно до характеру їх діяльності. Високий ризик - це результат оцінки ризику суб`єктом первинного фінансового моніторингу, що базується на результатах аналізу сукупності критеріїв, передбачених законодавством та внутрішніми документами суб`єкта первинного фінансового моніторингу, та який свідчить про високу ймовірність використання суб`єкта первинного фінансового моніторингу для легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та/або фінансування розповсюдження зброї масового знищення. Неприйнятно високий ризик - це максимально високий ризик, що не може бути прийнятий суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу. Належна перевірка - це заходи, що включають: ідентифікацію та верифікацію клієнта (його представника); встановлення кінцевого бенефіціарного власника клієнта або його відсутності, у тому числі отримання структури власності з метою її розуміння, та даних, що дають змогу встановити кінцевого бенефіціарного власника, та вжиття заходів з верифікації його особи (за наявності); встановлення (розуміння) мети та характеру майбутніх ділових відносин або проведення фінансової операції; проведення на постійній основі моніторингу ділових відносин та фінансових операцій клієнта, що здійснюються у процесі таких відносин, щодо відповідності таких фінансових операцій наявній у суб`єкта первинного фінансового моніторингу інформації про клієнта, його діяльність та ризик (у тому числі, в разі необхідності, про джерело коштів, пов`язаних з фінансовими операціями); забезпечення актуальності отриманих та існуючих документів, даних та інформації про клієнта. Спрощені заходи належної перевірки (ст. 13 цього Закону) - це заходи, що здійснюються суб`єктом первинного фінансового моніторингу на основі ризик-орієнтованого підходу стосовно клієнтів, ділові відносини з якими (фінансові операції без встановлення ділових відносин яких) становлять низький ризик, є пропорційними виявленим ризикам та можуть передбачати, зокрема, зменшення частоти та обсягу дій з моніторингу ділових відносин та збору додаткової інформації щодо ділових відносин. Фінансовий моніторинг - це сукупність заходів, що вживаються суб`єктами фінансового моніторингу у сфері запобігання та протидії, що включають проведення державного фінансового моніторингу та первинного фінансового моніторингу. Фінансові операції, що підлягають фінансовому моніторингу, - порогові фінансові операції, підозрілі фінансові операції (діяльність). 
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" банки є суб`єктами первинного фінансового моніторингу.
Завдання, обов`язки та права суб`єкта первинного фінансового моніторингу визначає ст. 8 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення". Так, ч. 2 ст. 8 цього Закону встановлено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний, зокрема, забезпечувати відповідно до вимог, встановлених відповідним суб`єктом державного фінансового моніторингу, належну організацію та проведення первинного фінансового моніторингу, що належним чином надасть можливість виявляти порогові та підозрілі фінансові операції (діяльність) незалежно від рівня ризику ділових відносин з клієнтом (проведення фінансових операцій без встановлення ділових відносин) та повідомляти про них спеціально уповноважений орган, а також запобігати використанню послуг та продуктів суб`єкта первинного фінансового моніторингу для проведення клієнтами фінансових операцій з протиправною метою; забезпечувати функціонування належної системи управління ризиками, застосування у своїй діяльності ризик-орієнтовного підходу та вжиття належних заходів, з метою мінімізації ризиків; здійснювати належну перевірку нових клієнтів, а також існуючих клієнтів; забезпечувати моніторинг фінансових операцій клієнта (у тому числі таких, що здійснюються в інтересах клієнта) на предмет відповідності таких фінансових операцій наявній у суб`єкта первинного фінансового моніторингу інформації про клієнта, його діяльність та ризик, включаючи в разі необхідності інформацію про джерело коштів, пов`язаних з фінансовою (ими) операцією (ями). 
За ч. 7 ст. 11 зазначеного Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов`язані подати інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для здійснення належної перевірки, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії.
Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний, наскільки це можливо, проводити аналіз та вивчення підстав і цілей усіх фінансових операцій, що відповідають хоча б одній із таких ознак: є складними фінансовими операціями; є незвично великими фінансовими операціями; проведені у незвичний спосіб; не мають очевидної економічної чи законної мети. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу повинен підвищити ступінь і характер моніторингу ділових відносин з метою визначення, чи є такі фінансові операції або дії клієнта підозрілими (ч. 3 ст. 12 цього Закону).
Законодавець у ст. 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" закріпив норму, відповідно до якої суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі: якщо здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників, є неможливим або якщо у суб`єкта первинного фінансового моніторингу виникає сумнів стосовно того, що особа виступає від власного імені; встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей; подання клієнтом чи його представником суб`єкту первинного фінансового моніторингу недостовірної інформації або подання інформації з метою введення в оману суб`єкта первинного фінансового моніторингу; виявлення у порядку, встановленому відповідним суб`єктом державного фінансового моніторингу, що банк або інша фінансова установа, з якою встановлені кореспондентські відносини, є банком-оболонкою та/або підтримує кореспондентські відносини з банком-оболонкою; якщо здійснення ідентифікації особи, від імені або в інтересах якої проводиться фінансова операція, та встановлення її кінцевого бенефіціарного власника або вигодоодержувача (вигодонабувача) за фінансовою операцією є неможливим.
У випадках, передбачених цією частиною, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний протягом одного робочого дня, але не пізніше наступного робочого дня з дня відмови, повідомити спеціально уповноваженому органу про спроби проведення фінансових операцій та про осіб, які мають або мали намір відкрити рахунок/встановити ділові відносини та/або провести фінансові операції або з якими розірвано ділові відносини (закрито рахунок) на підставі цієї статті, а також про проведення фінансових операцій щодо зарахування коштів, які надійшли на рахунок такого клієнта, та про фінансові операції, в проведенні яких було відмовлено.
Загальні вимоги щодо виконання банками законодавства України з питань фінансового моніторингу встановлені і Положенням № 65.
Відповідно до п. 8 додатку № 12 до Положення № 65 банк має визначити у внутрішніх документах банку з питань протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення порядок відмови у передбачених законом випадках від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) або проведення фінансової операції, що також має містити, зокрема, складання висновку з чітким зазначенням підстав відмови в підтриманні ділових відносин із клієнтом (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини 15 статті Закону) у кожному випадку.
Принцип "юридичної визначеності", серед іншого, вимагає, щоб у випадку прийняття спеціального закону з певного питання, цей закон не ставився під сумнів, зокрема шляхом його невиконання, а сторони, яких він стосується, мають обґрунтовано очікувати, що він буде застосовуватися.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що приписи Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" надають банку, як суб`єкту первинного фінансового моніторингу, право відмовитися в односторонньому порядку від ділових відносин з клієнтом або зупинити здійснення фінансової операції, проте таке право не є абсолютним і реалізується виключно у межах та у спосіб, передбачений законом. В іншому разі, за відсутності належного обґрунтування та/чи доказів підозрілості операцій, здійснення банком відповідних дії (реалізація відповідного права) є безпідставними. 
Законодавець у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України закріпив норму, відповідно до якої справедливість, добросовісність та розумність віднесені до загальних засад цивільного законодавства. 
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (див. постанови Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21), від 04.08.2021 у справі № 185/446/18, від 07.10.2020 у справі 450/2286/16-ц, від 03.08.2022 у справі № 910/5408/21).
Сторони відповідних правовідносин повинні поводитися добросовісно, розумно і утримуватися від недобросовісних дій. 
Як убачається із матеріалів справи, спір у цій справі між ТОВ "Імперія металів" і АТ "Державний експортно-імпортний банк України" виник щодо відмови банку у проведенні операцій за платіжними інструкціями позивача від 05.12.2024.
Здійснивши аналіз оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд зазначає, що, надавши оцінку наявним у матеріалах справи документам відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, серед іншого, платіжним інструкціям від 05.12.2024 № 121, № 123, які оформлені відповідного до вимог законодавства, встановивши, що операції за ними стосувалися виплати заробітної плати працівникам підприємства (що є стандартною господарською діяльністю); що банк не здійснив фінансової операції за платіжними інструкціями від 05.12.2024 № 121, № 123 виходячи лише з формальних підстав, за відсутності доказів, що вони мали ознаки підозрілих у розумінні Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", встановлення позивачу неприйнятно високого ризику, тобто всупереч вимогам законодавства, а також ігноруючи принцип добросовісності, суди попередніх інстанцій дійшли підставного висновку, що відповідні дії банку є протиправними, порушують права позивача як клієнта банку на розпорядження власними коштами, що недопустимо. 
При цьому суди попередніх інстанцій відхилили доводи відповідача про штучність, неефективність цього позову, оскільки порушене право клієнта на розпорядження своїми коштами з боку банка підлягає судовому захисту і у заявлений спосіб. Доводи скаржника про зворотне є безпідставними і зводяться до незгоди із судовими рішення про задоволення позову.
Водночас скаржник вважає оскаржувані рішення незаконними і посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування ст. 15 Закону України "Про запобігання протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму, та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" та нормативно-правових актів НБУ у спірних правовідносинах.
Верховний Суд зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п.п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
У постанові від 03.09.2024 у справі № 910/14049/23 Верховний Суд дійшов висновку, що крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема зазначення норми права щодо якої відсутній висновок її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній та обґрунтуванням необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору. 
Формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини. При цьому формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ст. 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Проте, як свідчить зміст касаційної скарги, скаржник не обґрунтував необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування наведених ним норм для правильного вирішення спору у подібних правовідносинах, натомість його аргументи фактично ґрунтуються на власних запереченнях висновків судів попередніх інстанцій, покладених в основу судових рішень про задоволення позову та стосуються виключно незгоди з встановленими судами обставинами справи та оцінкою наявних у справі доказів, проте з огляду на визначені у ст. 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції переоцінка доказів та встановлення по новому обставин справи не належить до повноважень Верховного Суду. 
Отже, зважаючи на вищевикладене, а також межі розгляду справи судом касаційної інстанції, Верховний Суд не формує висновку щодо застосування вказаних скаржником норм права у цьому випадку. 
Щодо посилання скаржника на постанови Верховного Суду, то необхідно зазначити таке. 
Підставою для касаційного оскарження (п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України) є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Цитування скаржником окремих висновків, наведених у постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення (див., зокрема підхід в частині оцінювання спірних правовідносин на предмет подібності, який застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19).
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. Самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України покладається на скаржника.
Верховний Суд зазначає, що аналіз висновків, зроблених у рішеннях судів, що оскаржуються, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладених у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі і ці висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з огляду на іншу фактично-доказову базу, за інших обставин, встановлених у справах, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) застосовувались норми матеріального права і прийнято відповідні судові рішення. 
Щодо посилання скаржника на те, що судом апеляційної інстанції було помилково враховано висновки Верховного Суду, викладені у справах № 910/18504/20, № 922/1253/23, які не є релевантними справі, яка переглядається, то необхідно зазначити, що судом апеляційної інстанції були застосовані норми матеріального і процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, а також враховано висновки Верховного Суду відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України. Скаржник фактично тлумачить висновки Верховного Суду, які містяться у справах № 910/18504/20, № 922/1253/23, неправильно, на свою користь. 
З огляду на вищевикладене, Верховний Суд вважає, що доводи касаційної скарги про наявність підстав для скасування оскаржуваних рішень є безпідставними, зводяться лише до переоцінки доказів, наявних у матеріалах справи, до встановлення обставин у справі, що з огляду на встановлені ст. 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, не є компетенцією суду касаційної інстанції.
Статтею 236 ГПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 236 ГПК України). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 цього Кодексу).
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення, ухвалені відповідно до ст. 236 ГПК України - без змін.
Згідно з ст. 129 ГПК України судовий збір за подання касаційної скарги покладається на скаржника.
Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" залишити без задоволення.
Постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 та рішення Господарського суду Харківської області від 02.07.2025 у справі № 922/4534/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.