ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

11 лютого 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 748/31/24
Головуючий у першій інстанції – Кухта В. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/68/26

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
головуючого-судді: Онищенко О.І.
суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В. 
секретар: Шкарупа Ю.В. 
Позивач: заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області
Відповідач: ОСОБА_1 
Особа, яка подала апеляційну скаргу: перший заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури інтересах держави в особі Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 30 червня 2025 року у справі за позовом заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження та користування земельною ділянкою, (суддя Кухта В.О.), ухвалене у м. Чернігів, повний текст рішення складено 10.07.2025 року,-
В С Т А Н О В И В:
У січні 2024 року заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області до ОСОБА_1 , в якому просить : усунути перешкоди у здійсненні Седнівською селищною радою Чернігівського району у праві користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду площею 1,0000 га з кадастровим номером 7425556000:07:000:2022 шляхом: – зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 7425556000:07:000:2022 площею 1,0000 га на користь держави в особі Седнівської селищної ради Чернігівського району; – скасувати у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 56781607 від 24.02.2021 р., яким за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7425556000:07:000:2022, площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства (номер запису про право власності 40704287); скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 7425556000:07:000:2022 площею 1,0000 га; стягнути з відповідача на користь Чернігівської обласної прокуратури понесені судові витрати.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 12.02.2020 року № 25-2128/14-20-сг затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки площею 1.0000 га з кадастровим номером 7425556000:07:000:2022 розташованої на території Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області та передано її у власність для ведення особистого селянського господарства . На підставі вказаного наказу ОСОБА_2 29.04.2020 року зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7425556000:07:000:2022 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка в подальшому ним була продана на підставі договору купівлі-продажу від 24.02.2021 року ОСОБА_1 .. Передача у власність ОСОБА_2 зазначеної земельної ділянки відбулася за рахунок земель державної власності, а саме, земель водного фонду, що суперечить вимогам чинного законодавства та порушує інтереси держави, оскільки спірна земельна ділянка розміщена в межах прибережної захисної смуги р.Снов , яка є правою притокою річки Десна.
Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 30 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження та користування земельною ділянкою відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності, оскільки оцінюючи досліджені докази у сукупності та проаналізувавши консультації спеціалістів, суд зважив на те, що на малюнках 3 та 7 у відповіді Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського не зазначено дату чи місяць цього знімку, що підтвердив і сам спеціаліст ОСОБА_3 . При цьому він же зазначав, що визначати межі водних об`єктів на ділянках, де буває водопілля найкраще після його завершення на початку осені. Ці об`єкти мають суттєво інший вигляд ніж на інших супутникових фотознімках та на фотознімках з відповіді Інституту водних проблем і меліорацій НААН, де зазначені дати. В свою чергу, спеціаліст ОСОБА_3 досліджував ці водні об`єкти за супутниковими фотознімками, зробленими у невідомий час, тому суд не може спиратися на його висновок щодо наявності саме старичних озер, а не болот, поряд зі спірною земельною ділянкою. Суд погодився з думкою спеціалістів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про розміщення водного об`єкту на південь та схід від ділянки у старому руслі р. Снов та віднесення останньої до малих річок, а не як частини річки Десни, оскільки водний об`єкт з яким межує спірна земельна ділянка не є рукавом р. Десни та не з`єднана з нею у верхів`ї. Доводи прокурора про те, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги, тобто є землями водного фонду є безпідставними.
У апеляційній скарзі перший заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Позивач у апеляційній скарзі звертає увагу суду на допущеня судом першої інстанції процесуальних норм, а саме прийняття нових доказів з порушенням вимог ст.78 ЦПК України. При цьому суд, у порушення принципів рівності та змагальності сторін, надав необґрунтовану перевагу доказу, поданому відповідачем, а саме листу Інституту водних проблем і меліорації НААН України від 16.04.2025 року № 240/07 та дійшов безпідставного висновку про те, що інформація Центральної геофізичної обсерваторії Бориса Срезневського від 11.10.2023 року за № 991-001-1741/991-083 є неналежним та недопустимим доказом. В свою чергу зазначена інформація стосується безпосередньо предмету спору та підтверджує, що земельна ділянка з кадастровим номером 7425556000:07:000:2022 знаходиться в межах прибережної захисної смуги р.Снов та заплавних водних об`єктів ( старичних озер) і відповідно до вимог Водного кодексу України відноситься до земель водного фонду. При цьому зазначений доказ не може бути визнаний неналежним доказом з мотивів суперечності іншому доказу – інформації Інституту водних проблем і меліорації НААН України. Центральна геофізична обсерваторія імені Бориса Срезневського ДСНС України має повноваження визначати тип і статус водних об`єктів( річок, каналів, проток, озер та водосховищ). У свою чергу ширина прибережної захисної слуги визначена Водним та Земельним кодексами України в залежності від статусу водного об`єкту. Відмовляючи в задоволенні позову, суд вказав, що не може спиратись на висновок Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського ДСНС України щодо наявності саме старичних озер, а не боліт, оскільки на малюнках 3 та 7 не зазначено дату чи місяць знімків. Разом з тим, малюнки до інформації Інституту водних проблем і меліорації НААН України від 16.04.2025 року № 240/07 ( малюнки 3,4,6,7) є ідентичними малюнкам 3 та 7 висновку Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського і також не містять дати їх зйомки. Крім того, на рисунках 7 інформації Інституту водних проблем і меліорації НААН України один і той самий водний об`єкт, розташований на південь від спірної земельної ділянки, позначений і як річка і як болото. Всі без виключення малюнки взагалі не відображають ( не містять) інформації щодо старичних озер, розташованих на півночі та північному сході від спірної земельної ділянки. Також особа, яка подала апеляційну скаргу звертає увагу суду на інші докази, які містяться в матеріалах справи та підтверджують розташування спірної земельної ділянки на землях водного фонду, а саме: лист Седнівської селищної ради Чернігівського району відповідно до якого спірна земельна ділянка знаходиться у водоохоронній зоні та потрапляє в межі мережі Емеральд ( Смарагдової мережі) в Україні; кадастровий план та ситуаційна схема розміщення спірної земельної ділянки, що містяться в проекті землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, де позначено, що на півночі, північному сході та заході розташовані озера.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване судове рішення без змін. ОСОБА_1 у відзиві зазначає про те, що ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23 лютого 2024 року у справі було призначено комісійну судову земельно-технічну експертизу на вирішення якої винесено питанн: які саме водні об`єкти, крім річки Снов розташовані поблизу земельної ділянки з кадастровим номером 7425556000:07:000:2022 ; яка крутизна схилів р. Снов і чи розташована виділена у власність відповідачу земельна ділянка в межах прибережної захисної смуги р. Снов. Зважаючи на те, що експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надіслано суду повідомлення про неможливість надання висновку комісійної судової земельно-технічної експертизи, а визначення крутизни схилів р.Снов та меж прибережної захисної смуги має вирішальне значення у даній справі, адвокатом було зроблено відповідний запит до Інституту водних проблем і меліорації НААН України та отримано відповідь, яка була долучена до матеріалів справи в якості доказу. Судом визнано причини пропуску строку на подання доказів поважними та приєднано даний доказ до матеріалів справи. Відповідач також у відзиві зазначає про те, що у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Згідно з інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті Державного агентства водних ресурсів України, р. Снов є середньою річкою з площею басейну в межах України 5380 кв.м. Зважаючи , що р. Снов є середньою річкою, то прибережна захисна смуга по її березі встановлюється шириною у 50 м. З фотоплану місцевості вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 7425556000:07:000:2022 розташована на відстані 55,88 м. від берега р. Снов, а тому не може відноситись до земель водного фонду. Від виду водного об`єкту залежить і ширина прибережної захисної смуги. Прокурором не надано належних, допустимих та переконливих доказів на підставі яких безсумнівно можна було б встановити вид водних об`єктів, які знаходяться біля спірної земельної ділянки, визначити розмір прибережної захисної смуги та чи накладається на неї спірна земельна ділянка. До того ж прокурором не зазначено площу накладення спірної земельної ділянки на прибережну захисну смугу, що є необхідним при розгляді даної категорії справ для визначення пропорційності втручання держави у право мирно володіти майном. ОСОБА_1 також вказує, що саме Держводагенство є уповноваженим органом державної влади на встановлення статусу ( виду) водного об`єкту та внесення відповідних відомостей про такий об`єкт до Державного водного кадастру. При розгляді справи, за позицією відповідача, було дотримано принцип змагальності та надано оцінку доказам, які були надані учасниками справи.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції.
Правовий статус прокурора визначено Конституцією України та Законом України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII).
Згідно з частиною третьою статті 23 Закону № 1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (частини четверта стаття 23 вказаного вище Закону).
Зі змісту частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII випливає, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Проте підстави представництва інтересів держави прокуратурою в цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту інтересів держави або здійснює їх неналежно.
Таке нездійснення захисту полягає в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень: він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їхнього захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Водночас здійснення захисту неналежним чином полягає в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
Проте неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їхнього захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача/відповідача.
Суд звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, та які є підставами для звернення прокурора до суду.
Аналогічна позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13 лютого 2019 року в справі № 826/13768/16.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає компетентний орган. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема й щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень у компетентного органу здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Листом за № 991-001-1741/991-083 від 11.10.2023 року Центральна геофізична обсерваторія імені Бориса Срезневського на запит Чернігівської окружної прокуратури повідомили прокуратуру про те що земельна ділянка з кадастровим номером 7425556000:07:000:2022 відведена у приватну власність з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства безпосередньо розташовані у заплаві р. Снов. ( а.с.38-44)
З 27.05.2021 року набув чинності Закон України « Про внесення змін до Земельного кодексу України та інших законодавчих актів щодо удосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин « від 28.04.2021 року, Знабранням чинності п.24 зазначеного Закону землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель перелік, яких чітко визначено в Законі. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі землі. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.
Відповідно до повідомлень № 55-75-10433вих-23 від 16.10.2023,№ 55-75-1260вих-23 від 18.12.2023 року заступником керівника окружної прокуратури в порядку ч.4 ст.23 Закону Про прокуратуру» було повідомлено Седнівську селищну раду Чернігівського району та області про виявлені порушення та про необхідність вжиття заходів реагування, а в подальшому і про подачу позовної заяви в інтересах держави в особі Седнівської селищної ради Чернігівського району та області. Листами від 17.02.2023 року № 1391-23 та від 30.10.2023 року за № 1369 в.о. селищного голови Седнівської селищної ради Чернігівського району та області висловив прохання щодо надання допомоги у вжитті заходів претензійно-позовної роботи до виявлених порушень законодавства стосовно вищезазначеної земельної ділянки. ( а.с.86,87)
Таким чином, прокурором достатньо дотримано порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», а компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, що є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. 
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20) вказано, що: «в разі якщо держава вступає у цивільні (господарські) правовідносини, вона має цивільну правоздатність на рівні з іншими учасниками цивільних правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, зокрема, у цивільних (господарських) відносинах розглядається як поведінка держави у цих відносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава (зокрема, цивільних, господарських), органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах (пункти 6.21, 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 5023/10655/11 від 20 листопада 2018 року, пункти 4.19, 4.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що і в судовому процесі, зокрема в цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови ВП від 27 лютого 2019 року, справа № 761/3884/18). Отже, під час розгляду спору в суді фактичною стороною у справі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити у дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.
Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на положення частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати щодо сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи мало легітимну мету, що випливає зі змісту цієї статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправданим за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.
Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю у поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).
Отже, правовідносини, пов`язані із вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
Згідно з частиною першою статті 58 ЗК Українита статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.
Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.
За положеннями статті 60 ЗК Українита статті 88 ВК України (у редакціях, чинних на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.
Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.
Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434(далі - Порядок), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони.
Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.
Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.
Встановивши, що земельна ділянка, яка передана наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 12.02.2020 року за №25-2128/14-20-сг у власність ОСОБА_2 , а в подальшому відчуджена на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 лютого 2021 року ОСОБА_1 не відноситься до земель водного фонду, щодо яких установлено спеціальний правовий режим - обмеження в обороті (статті 20, 21, 60, 61 ЗК України та статті 88, 89 ВК України), суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й колегія суддів апеляційного суду, дійшов вірного висновку про законність отримання у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером 7425556000:07:000:2022 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.
Згідно з частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Встановлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків у цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у цивільних відносинах, а також стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
У частинах першій, другій, четвертій, п`ятій, восьмій статті 83 ЦПК України передбачено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання цього доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання цих доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно з частинами першою, другою статті 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.
Відповідно до пункту 10 частини другої статті 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд вирішує заяви та клопотання учасників справи.
У статті 222 ЦПК України визначено, що головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин у підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи. Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, висновками експертів (стаття 76 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача 06.02.2024 року надіслала до суду клопотання про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи та у якості додатку до клопотання приєднала адвокатський запит до Деснянського басейнового управління водних ресурсів. Клопотання обґрунтовувала тим, що її довіритель ОСОБА_1 вважає, що до предмету доказування у даній справі входить встановлення факту чи знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером 7425556000:07:000:2022 в межах прибережної захисної смуги. (а. с. 174-183 т.1).
23 лютого 2024 року місцевий суд здійснив розгляд означеного клопотання, постановив у справі ухвалу, якою задовольнив клопотання представника відповідача адвоката Матвійчук А.С. про призначення у справі експертизи та призначив судову земельно-технічну експертизу виконання якої було доручено експертам Київського науково – дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. ( а.с. 214-219 т.1)
17 вересня 2024 року на адресу Чернігівського районного суду надійшло повідомлення від Київського науково – дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про неможливість надання експертного висновку, оскільки станом на час складання повідомлення клопотання експертів в частині уточнення першого питання та надання необхідних актуальних станом на 12.02.2020 року документів не задоволено. ( а.с.24-30 т.2)
Ухвалою суду від 21 листопада 2024 року підготовче судове засідання було закрите, справа призначена до судового розгляду.( а.с. 51-52)
17 квітня 2025 року представник відповідача надіслала до суду клопотання про доручення до матеріалів справи в якості доказів лист Деснянського басейнового управління водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів України від 03.04.2025 року №349/3-1/ДП/25-25, Статуту водних проблем і меліорації НААН України від 25 липня 2024 року, адвокатського запиту №28/03/25/1 від 28/03.2025 року до ЦГО ім.. Бориса Срезневського, листа ЦГО ім.Б. Срезневського № 991-001-789/991-08 від 08.04.2025 року, адвокатського запиту №15/04/25 від 15.04.2025 року, листа Інституту водних проблем і меліорації НААН України від 16.04.2025 року № 240/07. ( а.с.119-145 т.2)Одночасно було заявлене клопотання про поновлення процесуальних строків.
21 квітня від окружної прокуратури надійшли письмові заперечення проти задоволення зазначеного клопотання. (а.с.112-115 т.2)
Крім того, на адресу суду 21 квітня 2025 року надійшло клопотання від позивача про виклик і допит у судовому засіданні спеціаліста Інституту водних проблем і меліорації НААН України ОСОБА_3 (а.с. 146-152)
Судом першої інстанції протокольними ухвалами від 21 квітня 2025 року задоволено клопотання представника відповідача адвоката Матвійчук А.С., визнано причини неподання доказів відповідачем поважними та приєднано до матеріалів справи докази зазначені у письмовому клопотанні, а також задоволено клопотання прокурора про виклик в якості спеціаліста ОСОБА_3 ( а.с.135-154 т.2)
Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Апеляційний суд погоджується з тим, що наведені у клопотанні про поновлення процесуального строку на подання доказів підстави є поважними , а надані докази стосуються предмету доказування у даній справі, які позивачем не були надані суду. Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції приписів ст. 78 ЦПК України не заслуговують на увагу суду.
Разом із тим з матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури який діє в інтересах держави в особі Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області на підтвердження позовних вимог надав суду Лист за № 991-001-1741/991-083 від 11.10.2023 року Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського; інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, витяг з земельного кадастру про земельну ділнку, поземельну книгу; проект землеустрою. 
Так, з листа за № 991-001-1741/991-083 від 11.10.2023 року Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського вбачається, що фактична крутизна схилу прибережних територій р. Снов була визначена на основі топографічної карти М1:2000 з графічних матеріалів « Зміни до генерального плану населеного пункту смт. Седнів Седнівської селищної ради Чернігівського району та області». На малюнках 7 та 8 додатку до зазначеного листа зображено результати проведеного аналізу картографічних та супутникових даних з урахуванням положень Водного кодексу України та зроблено висновок про накладення меж прибережних захисних смуг на земельну ділянку з кадастровим номером 7425556000:07:000:2022. При цьому інформація про крутизну схилів р. Снов відносно зазначеної земельної ділянки в листі відсутня. Також в листі зазначено, що прибережна захисна смуга р. Снов та водних об`єктів в адміністративних межах с. Седнів Чернігівського району та області встановлюється у 2Генеральному плані с. Седнів Чернігівського району та області» затвердженого рішенням Седнівської селищної ради 30.05.2016 року та позначена на відповідному креслення ( рис.6) Наразі, у « Генеральному плані с. Седнів» знайдена невідповідність у фактичній наявності та розташуванні водних об`єктів.( а.с. 38-44 т.1)
З наданої позивачем у якості доказу Поземельної книги вбачається, що поблизу земельної ділянки з кадастровим номером 7425556000:07:000:2022 знаходиться сформована земельна ділянка з кадастровим номером 7425556000:07:000 розміром 10.5114 , яка належить до земель державної власності з кодом цільового призначення 16.00 – землі запасу, на території якої мається прибережна захисна смуга вздовж річок, навколо водойм та на островах яка не накладається на земельну ділянку з кадастровим номером 7425556000:07:000:2022.( а.с.48-66 т.1)
В проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_2 відсутні будь-які відомості про наявність водних об`єктів на ділянці що відводилась у власність, а також проект не містить відомостей щодо обмежень її використання. ( а.с. 65-83 т.1)
Наявний в матеріалах лист № 02-27/165 від 14.02.2023 року Седнівської селищної ради Чернігівського району про розташування земельної ділянки з кадастровим номером 7425556000:07:000:2022 в водоохоронній зоні не може бути належним доказом у справі, оскільки на підтвердження його змісту матеріали не містять будь-яких доказів.
Таким чином, надані позивачем докази не є належними, достатніми та переконливими для задоволення позовних вимог, оскільки не підтверджують, що земельна ділянка яка перебуває у власності відповідача накладається на землі водного фонду.
Оскільки позивачем не було надано доказів на підтвердження розміру прибережної захисної смуги та наявності водних об`єктів поблизу земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_1 чи на ній, судом витребувано інформацію у Деснянського басейнового управління водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів України щодо надання проекту землеустрою прибережної захисної смуги р.Снов в місці розташування смт. Седнів, Чернігівського району та області на який було отримано відповідь за № 619/1-6/ДС/25-24 від 28.06.2024 року про відсутність такої інформації в управлінні. ( а.с.18)
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним доказом у спрві є відповідь на запит адвоката Інституту водних проблем і меліорації НААН України від 16.04.2025 року № 240/07. Відповідно до якої, земельна ділянка з кадастровим номером 7425556000:07:000:2022 знаходиться в межиріччі двох малих водотоків ( струмків), що впадають у р. Снов. На пригирлових частинах струмків знаходяться заболочені ділянки, що тимчасово затоплюються тільки в період повеней і паводків. Безпосередньо на вказаній земельній ділянці водні об`єкти відсутні. ( а.с.138-142 т.2)
Зазначений доказ узгоджується з іншими наявними у матеріалах справи доказами, а саме Поземельною книгою, проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_2 , а також поясненнями спеціаліста ОСОБА_3 .
У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. 
Наявність у прокуратури іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання апеляційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції. 
Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, § 2).
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», заява № 19164/04, пункт 47).
Виходячи з наведеного, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, - 
У Х В А Л И В: 
Апеляційну скаргу першого заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 30 червня 2025 року без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Повний текст постанови складено 12.02.2026 року.

Головуючий: Судді: