ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/437/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа № 699/731/25 Категорія: 310000000  	Літвінова Г.М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Сіренко Ю. В. 	

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів : 

Сіренка Ю.В., Василенко Л.І., Фетісової Т.Л.,

секретар: Івануса А.Д.,

учасники справи: 

позивач – ОСОБА_1 ;

відповідач – ОСОБА_2 ;

третя особа – Орган опіки та піклування Корсунь-Шевченківської міської ради, Служба у справах дітей виконавчого комітету Корсунь-Шевченківської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу – ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 09 грудня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, Орган опіки та піклування Корсунь-Шевченківської міської ради, Служба у справах дітей виконавчого комітету Корсунь-Шевченківської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визначення місця проживання дітей та встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в :

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Корсунь-Шевченківської міської ради, Служба у справах дітей виконавчого комітету Корсунь-Шевченківської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визначення місця проживання дітей та встановлення факту, що має юридичне значення.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням суду від 11.02.2025 шлюб сторін розірвано.
У листопаді 2023 відповідачка виїхала за межі України і позивач стверджує, що від цього часу він самостійно займається вихованням та утриманням дітей, створив їм належні умови проживання та розвитку.
Тому позивач просив суд визначити місце проживання малолітніх дітей з батьком та встановити факт самостійного виховання та утримання ним малолітніх дітей.
Позивач зазначає, що метою встановлення факту самостійного виховання та утримання ним дітей є оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Визначення місця проживання дітей разом з позивачем позивачу необхідно для оформлення документів для допомоги на дітей, які виховуються тільки одним із батьків.
Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 09.12.2025 закрито провадження у справі у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 .
У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, відмовлено.
Понесені позивачем судові витрати залишено за ним.
Мотивуючи прийняте рішення, судом першої інстанції зазначено, що вимога про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей пов`язана з вирішенням спору про право зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків (позбавлення батьківських прав), який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з врахуванням інтересів дітей. 
У той же час, позивачем заявлена ця вимога у позовному провадженні без вимоги про спосіб участі у вихованні дітей або ж позбавлення батьківських прав матері.
Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено.
Суд вважав, що посилання позивача на той факт, що відповідачка проживає за межами території України, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний факт не звільняє відповідачку, як матір, від обов`язку виховання та утримання її доньки та сина. 
Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність необхідних та достатніх доказів для встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей батьком.
Закриваючи провадження у справі в частині позовної вимоги про визначення місця проживання дітей з батьком, суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи не містять доказів того, що питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків є спірним та це питання не є врегульованим між сторонами. Відповідач до пред`явлення позову і на момент розгляду справи у суді згідна з тим, що діти проживають після розірвання шлюбу з батьком, не виказувала жодної незгоди із цим, не направляла звернення до відповідних органів для визначення іншого місця проживання дитини, ніж з батьком. З висновку органу опіки та піклування також не вбачається наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дітей. 
З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Не погодившись з рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 09.12.2025, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що в умовах воєнного стану факт самостійного виховання батьком дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері обмежується чи припиняється.
За відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях.
Матеріалами справи підтверджено, що діти фактично проживають з батьком, який забезпечує їм повний і гармонійний розвиток та рівень життя, необхідний для такого розвитку. Натомість, мати дітей – відповідачка ОСОБА_2 такими умовами дітей забезпечити не може, що нею визнається. Відповідачкою не надано доказів її участі у підтримці дітей, фізичному, емоційному, соціальному та інтелектуальному їх розвитку, тому скаржник вважає, що наявні всі підстави для задоволення вимоги про установлення факту самостійного виховання та утримання дітей.
Щодо закриття провадження у справі в частині вимоги про визначення місця проживання дітей з батьком, скаржник зазначає, що саме по собі пред`явлення позову про визначення місця проживання дітей з батьком дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дітей. Відсутність заперечень з боку відповідачки щодо проживання дітей разом з позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в справі. 
Відзив на апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду не надходив.
Заслухавши доповідь судді, позивача ОСОБА_1 , який з`явився в судове засідання, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на таке.
Із матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.02.2011, який було розірвано рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 11.02.2025. Рішення набрало законної сили 10.03.2025.
Позивач та відповідачка мають двох спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 15.07.2011) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 05.10.2017).
Згідно з довідкою № 201, виданою 01.05.2025 КНП «Корсунь-Шевченківський центр ПМСД», ОСОБА_1 стежить за здоров`ям своїх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , систематично приводить на медичне обстеження та при потребі на лікування. Діти щеплені відповідно до віку, медичні рекомендації виконуються в повному обсязі.
Корсунь-Шевченківська гімназія №5 30.04.2025 видала довідку №01-20/65, згідно з якою мати дітей ОСОБА_2 участі у вихованні дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не бере. Мати з дітьми не проживає, участі в освітньому процесі та вихованні не бере. Батько опікується дітьми, відвідує класні батьківські збори, контактує з класними керівниками.
Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на виконання ухвали суду від 21.08.2025 надав суду інформацію станом на 21.08.2025 щодо перетину державного кордону України у період з 10.10.2023 до 21.08.2025 громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно з якою відповідачка 07.11.2023 виїхала з України та після цього поверталася в Україну один раз у 2023 році, тричі - у 2024 році та тричі у 2025 році. Період перебування в Україні - від кількох днів до кількох тижнів. Останній раз (станом на 21.08.2025) відповідачка виїхала з України 13.04.2025.
Відповідно до Акта обстеження умов проживання, складеного 02.05.2025 представниками Служби у справах дітей Корсунь-Шевченківської міської ради, позивач з двома дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_5 проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Указано, що батько забезпечив належні умови для комфортного проживання з ним дітей.
Орган опіки та піклування Корсунь-Шевченківської міської ради Черкаської області надав суду висновок від 18.07.2025 щодо визначення місця проживання дітей, згідно з яким указаний орган вважає за доцільне визначити місце проживання дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зі своїм батьком ОСОБА_1 .

Висновок аргументовано тим, що в листопаді 2023 мати дітей ОСОБА_2 виїхала за межі України до Румунії. Фактично з того часу батько дітей ОСОБА_1 самостійно займається вихованням та утриманням дітей. У результаті обстеження умов проживання встановлено, що діти проживають разом з батьком у квартирі, у якій створено для дітей належні, комфортні умови проживання. Під час спілкування з дітьми з`ясовано, що діти себе почувають разом з батьком добре.
У суді першої інстанції були заслухані свідки, а також в присутності представника Служби у справах дітей син та дочка сторін.

Щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей.
Статтею 51 Конституції Українивизначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного утримання та виховання ним дітей, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дітей.
Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дітей разом із батьком, проте відсутні докази ухилення матері від участі від виховання дітей.
При цьому перебування ОСОБА_2 за кордоном з 2023 року не може бути підставою для встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей батьком, оскільки зазначене не перешкоджає матері спілкуватися та приймати участь у вихованні дітей.
З матеріалів справи, показів свідків та пояснень дітей сторін, опитаних судом першої інстанції, встановлено, що відповідачка, перебуваючи за кордоном, офіційно працевлаштована, має постійний дохід, регулярно по декілька разів на рік відвідує Україну та має змогу бачитися із дітьми, спілкується з дітьми в телефонному режимі, відпочивала разом з дітьми за кордоном.
З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє посилання на те, що встановлення проживання дітей разом із батьком є підставою для встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей.
При цьому судом першої інстанції правомірно враховано, що матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 позбавлена батьківських прав відносно своїх дітей, як і відсутні докази, що свідчать про неможливість останньої виконувати свої батьківські обов`язки.

Щодо визначення місця проживання дітей.
За ч. ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 Сімейного кодексу України).
У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
У справі, яка переглядається, встановлено, що за час перебування у шлюбі позивача та відповідачки, у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Обоє дітей проживають разом із батьком, що сторонами не заперечується.
На момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій син сторін ОСОБА_3 досяг віку 14 років і не має статусу малолітньої особи, тоді як відповідно до статті 161 СК України судом вирішуються спори щодо визначення місця проживання малолітніх дітей, тобто дітей, які не досягли 14 років, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції.
Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 
Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 судам роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
У постанові від 27 січня 2021 року у справі № 727/3856/18, провадження № 61-16426св20, Верховний Суд дійшов висновку, що саме лише висловлене дитиною бажання проживати з батьком не може бути безумовною підставою для відповідного визначення місця проживання, оскільки при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності.
Судами встановлено, що на час звернення до суду та під час судового розгляду за домовленістю батьків між собою малолітня донька проживає з позивачем. Відповідач під час судового розгляду справи в суді першої інстанції не заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила їх задовольнити.
Разом з тим, беззаперечне визнання відповідачкою позову по цій справі, її процесуальна поведінка під час судового розгляду, а також встановлені вище судом обставини, свідчать про те, що сторони між собою дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, а тому суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, дійшов правомірного висновку, що задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним і таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, оскільки такі вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.01.2025 в справі № 755/15383/23.
З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі, оскільки відсутній предмет спору як такий.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи зазначене, апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 09 грудня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, Орган опіки та піклування Корсунь-Шевченківської міської ради, Служба у справах дітей виконавчого комітету Корсунь-Шевченківської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визначення місця проживання дітей та встановлення факту, що має юридичне значення, залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає касаційному оскарженню в порядку і строках, визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 08 квітня 2026 року.

Судді Ю.В. Сіренко
Т.Л. Фетісова   Л.І. Василенко