ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Грицьків В.Т.

24 лютого 2026 року	Львів	Справа № 457/1618/25 пров. № А/857/48009/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.
суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
за участю секретаря судового засідання: Пославського Д.Б..
представника апелянта: Касандяка В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Касандяка Володимира Васильовича який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 30 жовтня 2025 року у справі № 457/1618/25 за адміністративним позовом за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора ВП №2 Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області Шубеляка Богдана Богдановича, Головного управління Національної поліції у Львівській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,-
ВСТАНОВИВ:
21.10.2025р. Касандяк В.В. який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся з позовом до інспектора ВП №2 Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області Шубеляка Б.Б., Головного управління Національної поліції у Львівській області, у якому просив суд:
-визнати протиправною бездіяльність, яка полягає в ухиленні інспектора поліції Шубеляка Б.Б. від виконання обов`язку ухвалити рішення за наслідком розгляду справи про адміністративне правопорушення, що передбачене ч.4 ст.126 КУпАП, та зобов`язати забезпечити складання та вручення рішення, у формі постанови поліцейського, про закриття справи про адміністративне правопорушення за обвинуваченням у вчиненні адміністративного проступку передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП, з підстав відсутності події та складу адміністративного правопорушення;
-визнати протиправними дії, які полягають у внесенні інспектором поліції Шубеляком Б.Б. до протоколу серії ЕПРІ № 471604 від 02.10.2025р. недостовірних відомостей про особу, та зобов`язання забезпечити вилучення із протоколу серії ЕПРІ № 471604 від 02.10.2025р. відомостей про те, що ОСОБА_1 від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі відмовився;
-визнати протиправним рішення про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 гривен за порушення п/п "б" п. 9.9 Правил дорожнього руху та скасування постанови від 02.10.2025р. серії ЕНА № 5851495, що винесена інспектором відділення поліції № 2 ( м. Трускавець ) Дрогобицького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівський області старшим лейтенантом поліції Шубеляком Б.Б., та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, що передбачене ч.2 ст.122 КУпАП, відносно особи ОСОБА_1 ..
Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 30 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Суд першої інстанції визнав протиправною та скасував постанову серії ЕНА № 5851495 від 02.10.2025р., якою визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 гривень, провадження у справі закрити.
В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції, апелянт Касандяк В.В. який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Просить суд, рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 30 жовтня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову, якою надати судовий захист правам та законним інтересам ОСОБА_1 у публічних правовідносинах, що виникли у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності, шляхом:
-визнання протиправною бездіяльність, яка полягає в ухиленні інспектора Шубеляка Б.Б. від виконання обов`язку ухвалити рішення за наслідком розгляду справи про адміністративне правопорушення, що передбачене ч.4 ст.126 КУпАП, та зобов`язання забезпечити складання та вручення позивачеві рішення, у формі постанови поліцейського, про закриття справи про адміністративне правопорушення за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного проступку передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП, з підстав відсутності події і складу адміністративного правопорушення;
-визнання протиправними дії, які полягають у внесенні інспектором Шубеляком Б.Б. до протоколу серії ЕПРІ № 471604 від 02.10.2025р. недостовірних відомостей про особу позивача, та зобов`язання забезпечити вилучення із протоколу серії ЕПРІ № 471604 від 02.10.2025р. відомостей про те, що ОСОБА_1 " від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі відмовився "; 
-визнання протиправним рішення про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 гривен за порушення п/п "б" п. 9.9 Правил дорожнього руху та скасування постанови від 02.10.2025рт. серії ЕНА № 5851495, що винесена інспектором відділення поліції № 2 ( м. Трускавець ) Дрогобицького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівський області старшим лейтенантом поліції Шубеляком Б.Б. та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення від 02 жовтня 2025 року відносно особи ОСОБА_1 .
Апелянт, ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав у ній зазначених.
Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. 
Інспектор відділення поліції №2 Дрогобицького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівський області старший лейтенант поліції Шубеляк Б.Б. виніс постанову серії ЕНА № 5851495 від 02.10.2025р., якою визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП та накладено на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 гривень.
Із змісту оскаржуваної постанови видно, що 02.10.2025р., ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом DaciaВС 763400, не виконав вимогу п.9.9 б ПДР України та не увімкнув аварійні вогні під час зупинки транспортного засобу працівниками поліції.
Крім того, 02.10.2025р. відносно ОСОБА_1 складено протокол серії ЕПР1 №471604 за ч.1 ст.130 КУпАП, в якому зазначено, що 02.10.2025р., позивач керував транспортним засобом DaciaВС 763400 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та в медичному закладі відмовився.
ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В ст.7 КУпАП видно, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Згідно ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
п.8 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань: у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
В п.11 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
ч.1 ст.40 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» визначається Правилами дорожнього руху, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі також ПДР України).
Згідно п.1.1. ПДР України ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
В п.1.3 ПДР України визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (п. 1.9).
п.9.1. ПДР України встановлено, що попереджувальними сигналами є: сигнали, що подаються світловими покажчиками повороту або рукою; звукові сигнали; перемикання світла фар, увімкнення ближнього світла фар у світлу пору доби, увімкнення аварійної сигналізації, сигналів гальмування, ліхтаря заднього ходу, розпізнавального знака автопоїзда, увімкнення проблискового маячка оранжевого кольору.
п.9.2. ПДР передбачено, що водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку: а) перед початком руху і зупинкою; б) перед перестроюванням, поворотом або розворотом.
Відповідно до п. 9. 9.б ПДР аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена у разі зупинки на вимогу поліцейського або внаслідок засліплення водія світлом фар.
ч.2 ст.122 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху, проїзд на заборонний сигнал регулювання дорожнього руху та порушення інших правил дорожнього руху.
Адміністративну відповідальність за Порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.
Згідно ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.
Зовнішніми освітлювальними приладами транспортного засобу є фари ближнього та дальнього світла для механічних транспортних засобів, фари або ліхтарі для мопедів і гужових возів, а також габаритні ліхтарі для причепів та буксируваних транспортних засобів. Крім них, використовуються також денні ходові вогні, протитуманні фари та задні протитуманні ліхтарі.
Ураховуючи приписи п. 9.1.г п. 9.9 б ПДР України, аварійна світлова сигналізація, хоча і відноситься до попереджувальних сигналів, але у водія виникає обов`язок щодо її ввімкнення лише у разі зупинки на вимогу поліцейського або внаслідок засліплення водія світлом фар.
Разом з цим ч.2 ст.122 КУпАП не передбачає відповідальності за порушення правил користування попереджувальними сигналами при зупинці транспортного засобу, а санкція за ч.2 ст.122 КУпАП може бути застосована лише у разі порушення правил користування попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що дії позивача, які виразилися у порушенні п.9.9.б ПДР (не увімкнення аварійної сигналізації після зупинки транспортного засобу працівником поліції), неправильно кваліфіковані за ч.2 ст.122 КУпАП.
Отже, ОСОБА_1 не міг бути притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст.122 КУпАП за вчинене порушення ПДР, оскільки в його діях відсутній склад правопорушення за цією нормою.
ст.72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За приписами ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
В ст.90 КАС України видно, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП, а тому оскаржувану постанову у справі про адміністративне правопорушення слід скасувати.
п.1 ч.247 КУпАП передбачено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Відповідно до п.5 ч.1 ст.213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.
За змістом ст.222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху (у тому числі передбачених ч.2 ст.122).
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновків, що розгляд справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП, належить до компетенції органів Національної поліції. Працівники органів поліції, які мають спеціальні звання поліції, мають накладати адміністративні стягнення та розглядають справи про адміністративні правопорушення від імені цих органів.
Таким чином, відповідні інспектори та управління не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме той орган, на який, зокрема положеннями ст.222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені ч.1 ст.122 КУпАП.
Використання у зазначених вище нормах формулювань «від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення», «розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у ст.222-ст.244-20 КУпАП» вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному КАС України, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.04.2023р. у справі №757/30991/18-а, від 17.09.2020р. у справі №742/2298/17 та від 26.12.2019р. у справі №724/716/16-а.
Наказом Національної Поліції України від 18.12.2020р. № 994 «Про організаційно-штатні зміни в ГУНП у Львівській області» затверджена нова організаційно-штатна структура територіальних (відокремлених) підрозділів поліції Головного Управління Національної поліції, який набрав чинності з 01.01.2021р..
Так, на території області утворено 3 районні управління поліції (Львівське РУП № 1, Львівське РУП № 2, Стрийське районне управління) та 5 районних відділів поліції (Дрогобицький районний відділ, Золочівський районний відділ, Самбірський районний відділ, Червоноградський районний відділ, Яворівський районний відділ), до складу яких увійшли 15 відділень поліції, 1 відділ поліцейської діяльності з функцією прямого підпорядкування районному управлінню (відділу) поліції за територіальним розподілом.
Отже, належним відповідачем в даній справі є Головне управління Національної поліції у Львівській області, оскільки поліцейський інспектор ВП №2 Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області Шубеляк Б.Б.. є працівником структурного територіального відокремленого підрозділу ГУНП у Львівській області, який немає статусу юридичної особи. Єдиною належним чином зареєстрованою юридичною особою є саме ГУНП у Львівській області. Вказана юридична особа має свій рахунок, та несе відповідальність, а також виконує свої зобов`язання та здійснює діяльність як суб`єкт владних повноважень та є розпорядником бюджетних коштів.
Апеляційний суд вважає, що заявлені позовні вимоги, до поліцейського ВП №2 Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області Шубеляка Б.Б. є безпідставними.
Що стосується вимог «про визнання протиправними дій відповідача, які полягають у внесення інспектором поліції Шубеляком Б.Б. недостовірних відомостей до протоколу та забезпечити вилучення із протоколу відомостей про те, що Касандяк Р.В. " від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі відмовився ", колегія суддів вважає такі безпідставними. Оскільки, сам по собі протокол про адміністративне правопорушення є лише процесуальним документом фіксації обставин події і не породжує самостійних правових наслідків для особи.
Відповідно до положень ст.254-ст.256 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення є процесуальним документом, який складається уповноваженою посадовою особою з метою фіксації обставин виявленого правопорушення та подальшого розгляду справи.
Тобто, сам по собі протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не встановлює вини особи та не породжує для неї правових наслідків, оскільки питання про наявність чи відсутність складу адміністративного правопорушення вирішується під час розгляду справи та ухвалення постанови у справі про адміністративне правопорушення.
З аналізу матеріалів справи видно, що протокол серії ЕПРІ № 471604 від 02.10.2025р. складений уповноваженою посадовою особою органу Національна поліція України, в межах наданих законом повноважень та містить відомості, передбачені вимогами КУпАП. 
При цьому, оскарження змісту протоколу не є належним способом захисту, оскільки протокол є лише доказом у справі про адміністративне правопорушення, який підлягає оцінці під час розгляду справи.
Отже, з врахуванням ч.3 ст.286 КАС України колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що суд не наділений процесуальними правами, про які просить позивач – зобов`язання відповідача забезпечити вилучення з протоколу про адміністративне правопорушення відомостей.
Що стосується вимог «про визнання протиправною бездіяльність, яка полягає в ухиленні інспектора Шубеляка Б.Б. від виконання обов`язку ухвалити рішення за наслідком розгляду справи про адміністративне правопорушення, що передбачене ч.4 ст.126 КУпАП, та зобов`язати забезпечити складання та вручення рішення, у формі постанови поліцейського, про закриття справи про адміністративне правопорушення за обвинуваченням у вчиненні адміністративного проступку передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП, з підстав відсутності події і складу адміністративного правопорушення колегія суддів вважає такі безпідставними. Оскільки, суд не наділений повноваженнями втручатися у дискреційні повноваження посадової особи та визначати зміст процесуального рішення. 
Зокрема, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта щодо наявності протиправної бездіяльності інспектора поліції, яка полягає в ухиленні від виконання обов`язку ухвалити рішення за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч.4 ст.126 КУпАП, 
Такі доводи ґрунтуються на помилковому розумінні правової природи повноважень суб`єкта владних повноважень у справах про адміністративні правопорушення та меж повноважень адміністративного суду.
За змістом положень КУпАП розгляд справи про адміністративне правопорушення та прийняття відповідного рішення належить до компетенції уповноваженої посадової особи органу Національної поліції, яка наділена дискреційними повноваженнями щодо оцінки зібраних матеріалів та ухвалення рішення у межах визначених законом повноважень.
Водночас, адміністративний суд, не вправі підміняти собою відповідний орган державної влади та втручатися у реалізацію його дискреційних повноважень, зокрема шляхом зобов`язання прийняти конкретне рішення у справі про адміністративне правопорушення.
Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що оскаржувана поведінка відповідача призвела до порушення прав, свобод чи законних інтересів апелянта, що відповідно до ст.2, ст.5 КАС України є необхідною передумовою для надання судового захисту.
Щодо вимог про визнання протиправним рішення відповідача про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 гривень за порушення п.п.«б» п.9.9 Правил дорожнього руху України та скасування постанови від 02 жовтня 2025 року серії ЕНА №5851495, що винесена інспектором відділення поліції № 2 ( м. Трускавець ) Дрогобицького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівський області старшим лейтенантом поліції Шубеляком Б.Б., та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, що передбачене ч.2 ст.122 КУпАП, відносно особи ОСОБА_1 колегія суддів зазначає таке. 
Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи та надавши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання протиправною та скасування оскарженої постанови серії ЕНА № 5851495 від 02.10.2025р., та провадження у справі закрив. При цьому, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не надано належних і допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП.
Колегія суддів вважає, що такий спосіб судового захисту є достатнім та ефективним для відновлення порушених прав позивача. Однак, спосіб захисту обраний апелянтом не є необхідним, оскільки право позивача вже відновлено шляхом скасування постанови.
Слід зазначити, що за клопотанням представника апелянта, колегія суддів витребувала у відповідачів ряд доказів які надані на виконання вимоги ухвали суду та оглянуті судом в судовому засіданні.
З приводу доводів апелянта про відсутність відзиву на апеляційну скаргу колегія суддів звертає увагу, що це не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В ст.304 КАС України видно, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Аналіз вказаної норми права дозволяє дійти висновків, що подання відзиву є правом сторони, а не її обов`язком та не може трактуватись як недобросовісність поведінки сторони у справі.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, шо допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09 червня 1998 року, п. 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.
Разом з тим, колегія судді вважає, що заява про уточнення вимог апеляційної скарги від 24.02.2026р. до задоволення не підлягає, оскільки апеляційному провадженні подання заяви про уточнення вимог апеляційної скарги прямо не передбачене як окрема процесуальна дія, але фактично це розцінюється як зміна або доповнення апеляційної скарги. При цьому, апелянт не може розширювати предмет спору, наприклад: заявляти нові позовні вимоги, яких не було у позові.
Аналіз ст.303 КАС України, дають підстави для висновків, що особа, яка подала апеляційну скаргу, має право: змінити або доповнити апеляційну скаргу;-відкликати апеляційну скаргу. Змінити або доповнити апеляційну скаргу можна: до початку апеляційного розгляду справи судом.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України», суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
В п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, видно, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновків, що доводи апелянта у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені апеляційним судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Касандяка Володимира Васильовича який діє в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 30 жовтня 2025 року у справі № 457/1618/25– без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 06.03.2026р.