ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2026 року   Справа № 918/420/16(918/685/25) 
Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Розізнана І.В. ,  суддя Тимошенко О.М. 
секретар судового засідання Соколовська О.В.
за участю представників:
скаржника ТОВ "Кольчуга МС" – не з`явився 
позивача – Мазур О.Г.
ліквідатора – не з`явився 
третя особа ОСОБА_1 – не з`явився 
третя особа ОСОБА_2 – Мазурок В.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кольчуга МС" на рішення Господарського суду Рівненської області від 30.12.2025 у справі № 918/420/16 (918/685/25)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська теплоізоляційна компанія" в особі Ліквідатора арбітражного керуючого Дуплики Павла Георгійовича
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кольчуга МС" 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:
- ОСОБА_1 
- ОСОБА_2 
про визнання недійсними договорів

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 30.12.2025 у справі №918/420/16 (918/685/25) позов задоволено.
Визнано недійсним Договір оренди нежитлових приміщень із прилеглою до них територією за №4 від 05.05.2014, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська теплоізоляційна компанія" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кольчуга МС".
Визнано недійсним Договір оренди нежитлового приміщення (адмінбудівлі) за №9 від 14.08.2014, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська теплоізоляційна компанія" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кольчуга МС".
Визнано недійсним Договір про надання охоронних послуг №2 від 01.01.2014, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська теплоізоляційна компанія" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кольчуга МС".
Визнано недійсним Договір про надання охоронних послуг №33 від 28.01.2015, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська теплоізоляційна компанія" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кольчуга МС".
Вказане рішення мотивоване тим, що оспорювані правочини вчинені на шкоду ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" та його кредиторам, а відтак вказані правочини підлягають визнанню недійними з метою захисту інтересів всіх учасників провадження у справі про банкрутство ТОВ "УТК".
Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кольчуга МС" звернулося до суду 16.01.2026 з апеляційною скаргою через систему Електронний суд, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 30.12.2025 у справі № 918/420/16 (918/685/25). Постановити нове рішення про закриття провадження у справі (п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК). Зупинити апеляційне провадження до звільнення Скаржника ОСОБА_1 з військової служби (п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК). Постановити окрему ухвалу та направити її до Вищої ради правосуддя — щодо порушення суддею Марачем В.В. норм процесуального права та присяги судді. Направити окрему ухвалу до Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих — щодо недобросовісних дій ліквідатора Дуплики П.Г. та порушення ним етичних і професійних стандартів.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає наступне:
- щодо порушення порядку зупинення провадження (ст. 227 ГПК). Це питання вже було предметом розгляду Верховного Суду у цій же справі № 918/420/16 (постанова від 07.08.2024 р.). Звертає увагу на імперативність закону: ВС чітко встановив у п. 13 постанови: "п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України є нормою імперативної дії, якою встановлено обов`язок суду зупинити провадження... у випадку перебування сторони у складі ЗСУ". Процесуальний підлог: суддя Марач В.В., знаючи про перебування ОСОБА_1 у ЗСУ, умисно не зупинив розгляд позову. Відповідно до п. 55 вказаної Постанови ВС, заперечення на незупинення провадження скаржник заявляє саме в межах цієї апеляційної скарги. Наслідок: Розгляд справи за відсутності військовослужбовця, про службу якого суду достеменно відомо, є безумовною підставою для скасування рішення (п. 5 ч. 1 ст. 277 ГПК);
- порушення принципу res judicata та преюдиції. Суддя Марач В.В. допустив ревізію остаточних судових рішень: Ухвала від 21.06.2016 (у цій же справі): Визнано безспірність вимог, що виникли з оскаржуваних договорів. Рішення від 28.06.2023 (справа № 918/1057/20): Суд уже відмовив ОСОБА_3 у позові щодо цих самих договорів. Спроба ліквідатора подати ідентичний позов у 2025 році під виглядом "нового статусу" є маніпуляцією, яку суд мав присікти шляхом закриття провадження за п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України. Суддя Марач В.В. при винесенні рішення від 30.12.2025 вдався до прямої ревізії висновків Північно-західного апеляційного господарського суду, викладених у цій же справі. Так, у Постанові ПЗАГС від 09.11.2023 (повний текст від 20.11.2023), якою залишено в силі кредиторські вимоги Скаржника, колегія суддів вже надала вичерпну правову оцінку природі цих договорів та запереченням ліквідатора, зазначивши наступне: "Стосовно факту штучного створення боргу між ініціюючим кредитором та боржником, то колегія суддів зазначає, що згідно актів звірки між сторонами був частковий розрахунок, що свідчило про наміри отримувати послуги охорони. При цьому, матеріалами справи не доведено, що саме спірні договори призвели до неплатоспроможності ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" або до неможливості повного чи часткового виконання зобов`язання перед іншими кредиторами". Вказаний висновок апеляційного суду має статус преюдиціального факту (ч. 4 ст. 75 ГПК України). Він повністю спростовує підстави позову ліквідатора, поданого у 2025 році, а саме: 1. Намір сторін: суд уже встановив, що наміри були реальними (отримання послуг охорони), а не фіктивними. 2. Відсутність шкоди: суд уже встановив, що ці договори не призвели до неплатоспроможності або порушення прав інших кредиторів. Отже, визнаючи ці ж самі договори недійсними у 2025 році за позовом того самого ліквідатора, суддя Марач В.В. фактично скасував постанову суду апеляційної інстанції від 09.11.2023, чим грубо порушив принцип правової визначеності та ієрархії судових актів; 
- ліквідатор Дуплика П.Г. особисто вніс вимоги скаржника до реєстру (ухвала від 04.08.2020). Згідно з принципом Venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) та сталою практикою ВС (справа № 910/17164/19), особа не може оскаржувати дійсність правочинів, які вона сама раніше визнала та виконувала. Поведінка ліквідатора є завідомо недобросовісною;
- порушення строків позовної давності. Суд безпідставно поновив строки, що спливли ще у 2017 році. Ухвала від 13.11.2020 свідчить, що ліквідатор ще 5 років тому володів усією інформацією про "збитковість" договорів. Твердження про "нещодавнє виявлення" є документально спростованою брехнею;
- юридична неспроможність та свідома фальсифікація "фінансового аналізу" ліквідатора як доказової бази. Оскаржуване рішення Господарського суду Рівненської області від 30.12.2025 ґрунтується виключно на "фінансовому аналізі", складеному особисто позивачем — ліквідатором Дупликою П.Г. Скаржник вважає, що даний документ не може бути належним доказом у розумінні ст.ст. 76, 77 ГПК України, оскільки він прямо спростовується вже наявними в матеріалах справи документами та судовими рішеннями. "Фінансовий аналіз" ліквідатора Дуплики П.Г. є процесуальною маніпуляцією, яка базується на викривленні фактів, ігноруванні преюдиціальних рішень судів та суперечливій поведінці самого ліквідатора. Даний документ не може слугувати законною підставою для визнання договорів недійсними;
- щодо необхідності постановлення окремої ухвали (ст. 246 ГПК України). Скаржник вважає, що дії судді Марача В.В. та ліквідатора Дуплики П.Г. при розгляді справи №918/420/16 (918/685/25) містять ознаки системних порушень, що потребують реагування з боку суду апеляційної інстанції: Порушення гарантій захисту прав військовослужбовців: суддя Марач В.В., будучи достеменно обізнаним про перебування скаржника у складі Збройних Сил України, умисно не зупинив провадження у справі (всупереч імперативній вимозі п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК та всупереч висновкам Верховного Суду від 07.08.2024). Це призвело до ризику позбавлення військовослужбовця права власності, набутої тяжкою працею, у період виконання ним державного обов`язку. Свідоме ігнорування преюдиції та ревізія рішень вищих інстанцій: Суддя та ліквідатор діяли всупереч Постанові ПЗАГС від 09.11.2023, якою вже встановлено реальність правочинів. Таке ігнорування остаточних судових актів підриває принцип правової визначеності та нівелює обов`язковість рішень апеляційної інстанції. Використання завідомо неналежних доказів: Ліквідатор Дуплика П.Г. подав, а суддя Марач В.В. поклав в основу рішення "фінансовий аналіз", який прямо суперечить офіційному Звіту від 13.10.2016. Оскільки ліквідатор володів документами з 2017 року, створення ним "нового" аналізу у 2025 році для обходу строків позовної давності свідчить про ознаки процесуального шахрайства та зловживання правами;
- звернення скаржника щодо загрози приватній власності та рейдерства: "Ваша честь! Я хочу, щоб суд чітко усвідомлював справжню мету цього позову ліквідатора Дуплики П.Г. та наслідки незаконного рішення судді Марача В.В. Це не просто спір про визнання договорів недійсними. Це ретельно спланована рейдерська атака, спрямована на повне фінансове знищення мене та колишніх власників підприємства. Визнаючи законні договори 10-річної давнини "фіктивними", суддя Марач створює штучну правову підставу для покладення на нас субсидіарної (особистої) відповідальності. Це означає, що під загрозою опинилося все приватне майно, яке ми з сім`єю заробляли протягом усього життя: наші оселі, заощадження та майно, яке не має жодного відношення до діяльності ТОВ "УТК". Через цивільні позови, які неминуче послідують за цим рішенням, ліквідатор планує відібрати у нас все, до чого він не міг дотягнутися раніше. Ми маємо справу з "юридичним мародерством": Поки я на службі, вони намагаються створити рішенням суду "борг", якого не існує. Цей "борг" вони планують перекласти на мене як на фізичну особу через механізм відповідальності засновників. Кінцева мета — не поповнення маси боржника, а особисте збагачення та відібрання приватних активів у власників, які роками розбудовували свій добробут. Це рішення ставить під загрозу право власності як таке. Якщо сьогодні суд дозволить ліквідатору, ігноруючи звіти аудиторів 2016 року та преюдицію 2023 року, руйнувати приватне життя громадян, то жоден власник в Україні не зможе почуватися у безпеці. Я прошу Суд зупинити цей сценарій експропріації майна. Захистіть не просто "папери", а право людей на результати їхньої життєвої праці, яке зараз нахабно намагаються розтоптати під прикриттям судової мантії".
19.01.2026 матеріали справи № 918/420/16 (918/685/25) надійшли до суду.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кольчуга МС" на рішення Господарського суду Рівненської області від 30.12.2025 у справі № 918/420/16 залишено без руху.
27.01.2026 на адресу суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Кольчуга МС" надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої долучено докази надіслання копії апеляційної скарги з доданими документами іншим учасникам справи та докази сплати судового збору.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Кольчуга МС" на рішення Господарського суду Рівненської області від 30.12.2025 у справі № 918/420/16 (918/685/25). Розгляд апеляційної скарги призначено на "17" лютого 2026 р. об 11:00 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №3. Запропоновано учасникам справи у строк до 10.02.2026 надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмові відзиви на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст. 263 ГПК України, та докази надсилання копії відзивів та доданих до них документів іншим учасникам справи.
10.02.2026 на адресу суду від представника ТОВ "Кольчуга МС" надійшли додаткові пояснення, в яких просить врахувати дані пояснення при розгляді апеляційної скарги. Визнати звіт ліквідатора Дуплики П.Г. від 2025 року неналежним та недостовірним доказом. Скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 30.12.2025 повністю.
10.02.2026 на адресу суду від третьої особи Мориконя Андрія Володимировича надійшли пояснення щодо апеляційної скарги ТОВ "Кольчуга МС", яких третя особа просить врахувати дані пояснення при розгляді апеляційної скарги ТОВ "Кольчуга МС". Скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 30.12.2025 та закрити провадження у справі. Зупинити апеляційне провадження у справі до звільнення з військової служби на підставі п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України, оскільки рішення впливає на права третьої особи як фізичної особи.
11.02.2026 на адресу суду від ліквідатора ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ліквідатор просить прийняти до розгляду відзив ліквідатора ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" на апеляційну скаргу ТОВ "Кольчуга МС", та врахувати наведені у ньому доводи під час розгляду справи. Відмовити в задоволенні апеляційної скарги ТОВ "Кольчуга МС" на рішення Господарського суду Рівненської області від 30.12.2025 у справі №918/420/16(918/685/25). Рішення Господарського суду Рівненської області від 30.12.2025 у справі №918/420/16(918/685/25) залишити без змін.
11.02.2026 на адресу суду від третьої особи ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому третя особа просить прийняти відзив на апеляційну скаргу ТОВ "Кольчуга МС", долучити його до матеріалів справи та надати належну правову оцінку. Рішення Господарського суду Рівненської області від 30.12.2025 у справі №918/420/16 (918/685/25) скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська теплоізоляційна компанія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кольчуга МС" про визнання недійними договорів, відмовити повністю. Судові витрати, пов`язані із розглядом справи в суді, стягнути з позивача.
11.02.2026 на адресу суду від представника ТОВ "Кольчуга МС" надійшла відповідь на відзив ліквідатора, в якому просить приєднати дану відповідь на відзив до матеріалів справи. Апеляційну скаргу ТОВ "Кольчуга МС" задовольнити повністю. Скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 30.12.2025. Зупинити провадження у справі до моменту звільнення з лав ЗСУ на підставі ст. 227 ГПК України.
16.02.2026 на адресу суду від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій заявник просить визнати причини неявки на відеоконференцію 17.02.2026 поважними. Скасувати рішення судді ОСОБА_4 від 30.12.2025 як таке, що прийняте з грубим порушенням норм процесуального права та вказівок Верховного Суду. Зупинити апеляційне провадження у справі № 918/420/16 до звільнення заявника з лав Збройних Сил України. Попереджає Суд, що продовження розгляду справи за таких обставин буде розцінено як сприяння рейдерському захопленню активів та порушення присяги судді.
В судовому засіданні представник позивача заперечив доводи апеляційної скарги.
В судовому засіданні представник третьої особи ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Причини неявки не повідомили. Учасники справи клопотань про відкладення до суду не подавали. 
Щодо клопотання скаржника та третьої особи про зупинення провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України колегія суддів зазначає наступне. 
В обґрунтування клопотання про зупинення провадження відповідач ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" в апеляційній скарзі зазначає, що судом порушено порядок зупинення провадження (ст. 227 ГПК). Це питання вже було предметом розгляду Верховного Суду у цій же справі № 918/420/16 (постанова від 07.08.2024). Імперативність закону: ВС чітко встановив у п. 13 постанови: "п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України є нормою імперативної дії, якою встановлено обов`язок суду зупинити провадження... у випадку перебування сторони у складі ЗСУ". Процесуальний підлог: суддя Марач В.В., знаючи про перебування ОСОБА_1 у ЗСУ, умисно не зупинив розгляд позову. Відповідно до п. 55 вказаної постанови ВС, заперечення на незупинення провадження скаржник заявляє саме в межах цієї апеляційної скарги. Наслідок: Розгляд справи за відсутності військовослужбовця, про службу якого суду достеменно відомо, є безумовною підставою для скасування рішення (п. 5 ч. 1 ст. 277 ГПК). Процесуальний обов`язок суду (ст. 227 ГПК України). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан. Висновки Верховного Суду у даній справі №918/420/16. У постанові Верховного Суду від 07.08.2024 у справі № 918/420/16 (п. 49) колегія суддів Касаційного господарського суду встановила: "...норми КУзПБ не регулюють порядок зупинення провадження у справі про банкрутство з наведеної заявником підстави — перебування скаржника на військовій службі в складі Збройних Сил України. Натомість таке питання врегульовано положеннями п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України. Отже, така ухвала суду першої інстанції вирішує питання регламентовані ГПК України, тобто є універсальною, а не спеціальною... ". Таким чином, Верховний Суд вже підтвердив у цій же справі, що положення ст. 227 ГПК України є імперативними для застосування судами всіх інстанцій незалежно від стадії процедури банкрутства.
В обґрунтування клопотання про зупинення провадження третя особа ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції порушено права скаржника як військовослужбовця (ст. 227 ГПК України). Суду першої інстанції було достеменно відомо про перебування третьої особи у складі ЗСУ. Верховний Суд у цій же справі (постанова від 07.08.2024) вже наголошував на імперативності зупинення провадження у разі служби учасника. Проігнорувавши це, суддя Марач В.В. позбавив можливості особисто надати докази реальності послуг охорони 2014-2015 років. Це є грубим порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, сторонами яких є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 Цивільного кодексу України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.
Учасниками справи у справах позовного провадження є сторони та треті особи (ч. 1 ст. 41 ГПК України). Сторонами в судовому процесі позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у ст. 4 ГПК України (ч. 1 ст. 45 ГПК України).
Згідно ч. 2 ст. 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
З матеріалів справи вбачається, що особою, якій пред`явлено позовну вимогу, (відповідачем) є юридична особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Кольчуга МС" (код ЄДРПОУ 38701621).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Таким чином, передбачена зазначеною нормою процесуального закону обов`язковість зупинення провадження у справі пов`язана з перебуванням у складі Збройних Сил України саме сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору (фізична-особа підприємець або фізична особа), а не учасника юридичної особи чи її засновника та/або керівника.
Проте, в даному випадку стороною спору є юридична особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Кольчуга МС", інтереси якої може представляти уповноважений представник, тоді як перебування ОСОБА_1 на військовій службі у складі Збройних Сил України, не зупиняє її діяльність.
Статтею 56 ГПК України визначено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
Таким чином, оскільки у даному випадку, стороною у справі є саме Товариство з обмеженою відповідальністю "Кольчуга МС", яке є юридичною особою, тому, зважаючи на наведені норми права, вказане виключає застосування п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України, яким чітко та безумовно визначено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 01.11.2022 у справі № 926/1794/21.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що доводи відповідача, якими він обґрунтовує наявність підстав для застосування п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України (перебування керівника відповідача ТОВ "Кольчуга МС" на військовій службі у складі Збройних Сил України) не можуть бути підставою для застосування, в даному випадку, п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України.
Окрім цього, суд наголошує, що необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.
З огляду на викладене, клопотання відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Кольчуга МС" та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі задоволенню не підлягають.
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, вважає за необхідне зазначити наступне.
Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду Рівненської області від 21.06.2016 порушено провадження у справі № 918/420/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська теплоізоляційна компанія", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника, введено процедуру розпорядження майном.
Постановою Господарського суду Рівненської області від 23.11.2020 боржника Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська теплоізоляційна компанія" визнано банкрутом, у справі № 918/420/16 відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" призначено арбітражного керуючого Дуплику Павла Георгійовича. Постанова набрала законної сили 25.01.2021.
З метою дотримання принципу безсумнівної повноти дій ліквідатора у справі про банкрутство №918/420/16, ліквідатор ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" арбітражний керуючий Дуплика П.Г. провів аналіз фінансового стану банкрута та аналіз наявності або відсутності ознак доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій у разі банкрутства та під час провадження у справі про банкрутство ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія". 
Як встановлено судом, правовою підставою для відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" є заява відповідача ТОВ "Кольчуга МС", якою останній заявив грошові вимоги до боржника на суму 1 338 862,06 грн. Пізніше, відповідач заявив додаткові грошові вимоги до боржника на суму 777 288,00 грн.
Грошові вимоги ТОВ "Кольчуга МС" до ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" ґрунтувалися на підставі Договору про надання охоронних послуг №2 від 01.01.2014 та Договору про надання охоронних послуг №33 від 28.01.2015.
За умовами Договору про надання охоронних послуг №2 від 01.01.2014, виконавець ТОВ "Кольчуга МС" зобов`язався здійснювати фізичну охоронну об`єктів, що належать замовнику ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія", а також матеріальних цінностей, що в них знаходяться, охорону громадського порядку та пропускний режим в межах об`єкта. Об`єктом охорони визначено вісімнадцять одиниць основних засобів та матеріальних цінностей, які перебували у заставі та іпотеці ПАТ "Укргазпромбанк".
У відповідності до додатку №2 до Договору, розрахунок вартості послуг здійснюється наступним чином: 1 година охорони становить 30 грн; вартість за кожну добу – 720 грн.
Оплата за надані послуги здійснюється в порядку 100% передоплати вартості послуг. Звертаючись до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "УТК", заявник ТОВ "Кольчуга МС" стверджував, що в межах Договору про надання охоронних послуг №2 від 01.01.2014, виконавцем ТОВ "Кольчуга МС" надано замовнику ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" охоронні послуги майна на загальну суму 262 800,00 грн, із яких неоплаченими залишилися послуги в розмірі 241 750,00 грн за період січень 2014 року - грудень 2014 року.
Предметом Договору про надання охоронних послуг №33 від 28.01.2015 сторони визначили надання виконавцем ТОВ "Кольчуга МС" охоронних послуг замовнику ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія", а саме: цілісного майнового комплексу – дільниця по виробництву базальтових теплоізоляційних матеріалів, до складу якого відносяться 18 одиниць нерухомого майна (будівлі) ТОВ "УТК". 
Відповідно до додатку №2 до цього Договору, розрахунок вартості охоронних послуг здійснюється наступним чином: 1 година охорони становить 139 грн; вартість за кожну добу – 3 336 грн.
Заявляючи додаткові грошові вимоги до боржника, відповідач стверджував, що в межах Договору про надання охоронних послуг №33 від 28.01.2015, виконавцем ТОВ "Кольчуга МС" надано замовнику ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" охоронні послуги майна на загальну суму 943 512,00 грн, які залишилися неоплаченими.
Також ліквідатором за результатом проведеного аналізу встановлено, що у цей же період, між ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" та ТОВ "Кольчуга МС" було укладено два договори оренди нежитлових приміщень із прилеглою до них територією.
За умовами Договору оренди нежитлових приміщень із прилеглою до них територією за №4 від 05.05.2014 орендодавець ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" передав в орендне користування орендарю ТОВ "Кольчуга МС" склад готової продукції та головний виробничий корпус загальною площею 79 989 кв.м. із прилеглою земельною ділянкою з кадастровим номером 5623410100:03:003:0004 за адресою: м. Костопіль, вул. Степанська, 115. Щомісячний розмір орендної плати за користування нежитловими приміщеннями площею 79 989 кв.м. та земельною ділянкою площею 7,9989 га становив 100 грн з ПДВ.
За умовами Договору оренди нежитлового приміщення (адмінбудівлі) за №9 від 14.08.2014 орендодавець ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" передав в орендне користування орендарю ТОВ "Кольчуга МС" адміністративну будівлю загальною площею 948,2 кв.м. за адресою: м. Костопіль, вул. Степанська, 115. Щомісячний розмір орендної плати за користування адміністративною будівлею площею 948,2 кв.м. становив 100 грн з ПДВ.
12.07.2011 між ПАТ "Укргазпромбанк" та ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" був укладений Договір банківського кредиту №7-КЛ/11-Л (надалі - "Кредитний договір"). Згідно з умовами кредитного договору (з урахуванням додаткових угод до нього) Банк надавав позичальнику кредит в розмірі 10 540 000 грн зі сплатою 20 % річних, кінцевим строком повернення до 14.11.2015.
З 17.08.2011 між Кредитодавцем та Позичальником неодноразово змінювались умови кредитного договору, вносилися зміни та доповнення до нього шляхом укладання додаткових угод, а саме: додаткові угоди № 1 - 14 до Договору банківського кредиту №7-КЛ/11-Л від 12.07.2011, що змінювали зокрема процентну ставку за користування кредитними коштами та графік їх повернення.
На забезпечення виконання зобов`язань ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" перед ПАТ "Укргазпромбанк", передбачених Кредитним договором, були укладені:
- Іпотечний договір від 12.07.2011, посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г., зареєстрований за №2134, предметом якого виступило нерухоме майно: цілісний майновий комплекс - дільниця по виробництву базальтових теплоізоляційних матеріалів, в складі 18 об`єктів (адміністративна будівля літ. А-2; магазин літ. К; центральний склад літ. Д; склад сировини літ. І; склад готової продукції літ. Ш-1; цех БТВ літ. М; ремонтно-механічний цех літ. В; склад готової продукції літ. О- 2; склад літ. Н; гараж літ. Ж; гараж літ. Ж; гараж літ. F; склад літ. Й; скважина літ. Ч; заправка літ. Ф; градирня літ. Т; облік газу літ. У; прохідна літ. Б; будівля проходів літ. Щ-2), загальною площею 23 288,8 кв.м., що знаходиться в м. Костопіль, вул. Степанська 115, Рівненська обл., та 6 земельних ділянок загальною площею 9,7702 га, на яких розміщений вищевказаний майновий комплекс.
Відповідно до оцінки проведеної на підставі Постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні винесеної ВГІВР Департаменту ДВС МЮУ по ВП№48851305 - Товариством з обмеженою відповідальністю "Е.Р.С.Т.Е.", яке має сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, виданий (видане) 12.08.2014 за №16812/14 Фондом державного майна України (строк дії до 12.08.2017) вартість майна станом на 6.06.2016 у становить 11 539 180, 00 грн;
- Договір застави від 07.07.2014, предметом якого виступили основні засоби - лінія по виробництву пелетів, до якої входить: вузол подачі тирси, транспортер на відсіювання, обертове сито, транспортер накопичувача, накопичував, сушка В-6 з варіатор ним двигуном, циклон накопичувача, дробітка молоткова, аспираціонна система, шнековий податчик гранулятора, гранулятор прес - ТЛ-600, конвеєр охолодження готової продукції, накопичувач 6-8 м3, транспортерна ваги, ваги для "Біг Бегів", котел твердопаливний "Фідлер", автономний вузол подачі тирси для котла, електрощитова управління.
Відповідно до оцінки проведеної на підставі Постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні винесеної ВГІВР Департаменту ДВС МЮУ по ВП№48851305 - Товариством з обмеженою відповідальністю "Е.Р.С.Т.Е.", яке має сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, виданий (видане) 12.08.2014 за №16812/14 Фондом державного майна України (строк дії до 12.08.2017) вартість майна станом на 06.06.2016 становить 529 733, 00 грн;
- Договір поруки М8-П/11-Л від 12.07.2011, укладений між ПАТ "Укргазпромбанк" та ОСОБА_5 . Відповідно до Додаткової угоди №4 до договору поруки №8-11/1 І-11 від 12.07.2011 сторони встановили вартість цього договору у сумі 7 140 000,00 грн.
Станом на 14.11.2014 зобов`язання ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" перед ПАТ "Укргазпромбанк" передбачені п.1.1, п. 3.2.2., п. 3.2.3, п.3.2.5. Кредитного договору не були виконані: не повернуто суму кредиту та не сплачені проценти за користування кредитом. Загальний розмір заборгованості ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" перед ПАТ "Укргазпромбанк" станом на 10.12.2014 складав 12 132 634, 56 грн, з яких: 10 460 000 грн прострочена заборгованість за кредитом; 1672634,00 грн прострочена заборгованість за відсотками (за період з серпня 2013 року по 10.12.2014).
ПАТ "Укргазпромбанк" в листопаді 2014 року звернувся до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації банків України з позовом про стягнення заборгованості з ТОВ "Української теплоізоляційної компанії" та ОСОБА_5 , солідарно в вище заявленому розмірі. Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації банків України від 20.01.2015 позовні вимоги ПАТ "Укргазпромбанк" задоволені повністю, стягнуто з ТОВ “Української теплоізоляційної компанії” та ОСОБА_5 солідарно на користь ПАТ "Укргазпромбанк" 12 132 634, 56 грн. Дане рішення вступило в законну силу та знаходиться на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в м. Київ ВП№48851305 та ВП№51399131.
06.07.2017 між ПАТ "Укргазпромбанк" та ОСОБА_6 був укладений договір №36 про відступлення прав вимоги, за яким Банк відступив новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набув прав вимог Банку до позичальників та поручителів, зазначених у Додатку №1 до цього Договору, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників за кредитними договорами, договорами поруки та договорами застави, з урахуванням всіх змін, доповнень та додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1. Боржниками/заставодавцями відповідно до реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами у Додатку №1 до Договору №36 про відступлення прав вимоги від 06.07.2017 є ТОВ “УТК” (договір банківського кредиту №7-КЛ/11-Л від 12.07.2011, балансова вартість кредиту – 137305690, 76 грн, сума права вимоги – 13904477, 30 грн), ТОВ “УТК” (договір застави (обладнання, рухомого майна) від 07.02.2014) та ОСОБА_5 (договір поруки №8-П/11-Л від 12.07.2011).
06.07.2017 між ПАТ "Укргазпромбанк" та ОСОБА_6 був укладений Договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 12.07.2011, посвідченим Дідовець А.Г приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області та зареєстрованим в реєстрі за №2134.
26.09.2017 ОСОБА_6 звернувся до Господарського суду Рівненської області із заявою про заміну кредитора у справі про визнання банкрутом ТОВ "УТК" із ПАТ "Укргазпромбанк" на правонаступника ОСОБА_6 . Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 18.10.2017 в задоволені заяви було відмовлено. Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 13.12.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Рівненського господарського суду Рівненської області від 18.10.2017 було задоволено. Замінено кредитора у справі про визнання банкрутом ТОВ “УТК” із ПАТ "Укргазпромбанк" на правонаступника ОСОБА_6 .
Також за час здійснення господарської діяльності Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська теплоізоляційна компанія" не в повному обсязі сплачувало платежі до бюджету, у зв`язку з чим, відповідно до стану розрахунків з бюджетом, станом на 21.06.2016 рахується податкова заборгованість в сумі 181 620 грн 41 коп., а саме: - (18010500) по земельному податку з юридичних осіб становить 178 090 грн 55 коп. основного платежу та 3529 грн 86 коп. штрафних санкцій та пені.
Контролюючим органом заявлялись позови по стягнення податкової заборгованості з Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська теплоізоляційна компанія" та відповідно дані вимоги були задоволені, а саме:
- постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 26.08.2014 по справі № 817/2258/14 в сумі 25742 грн 93 коп.;
- постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 08.06.2015 по справі № 81 71408 1 5 в сумі 62247 грн 38 коп.;
- постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 14.09.2015 по справі № 817/2421 /1 5 в сумі 24454 грн 65 коп.
Крім того за ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" за Договором № б/н від 29.11.2013 станом на 21.06.2016 (дата винесення ухвали Господарського суду Рівненської області від 21.06.2016 №918/420/16 про порушення провадження у справі про банкрутство) рахується заборгованість перед ПАТ КБ "Приватбанк" в сумі 61 938,02 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 14 787,75 грн; заборгованість за відсотками -18 675,29 грн; заборгованість зі сплати пені -24 280,82 грн; заборгованість з комісії - 4 194,16 грн.
Крім того, рішенням Господарського суду Рівненської області від 27.01.2015 у справі №918/1776/14 задоволені позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" до Позичальника ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія", стягнуто на користь ПАТ КБ "Приватбанк" з ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" заборгованість у сумі 20651,41 грн за договором № б/н від 29.11.2013, а також 1 776,95 грн - судового збору.
Згідно з квитанцій до прибуткових касових ордерів №1 від 06.02.2014 на суму 3663,29 грн, №2 від 17.03.2014 на суму 2863,25 грн, №3 від 17.03.2014 на суму 670,73 грн, №4 від 26.06.2014 на суму 450,38 грн, №5 від 30.07.2014 на суму 1853,21 грн, №6 від 21.08.2014 на суму 670,74 грн, №22 від 20.10.2014 на суму 317,01 грн та №28 від 22.12.2014 на суму 561,59 грн. ОСОБА_7 (директор ТОВ "УТК") надано поворотну фінансову допомогу для ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" на загальну суму 10944,20 грн, яка не повернута вказаному кредитору. 
З огляду на вищевказане Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 04.08.2020 у справі №918/420/16 про банкрутство ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" визнано вимоги кредиторів до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська теплоізоляційна компанія", а саме:
- Товариство з обмеженою відповідальністю "Кольчуга МС" з грошовими вимогами в сумі 777 288 грн 00 коп. (основний борг) - черговість задоволення вимог четверта; судовий збір в сумі 2756 грн 00 коп. - черговість задоволення вимог перша;
- Головне управління ДПС у Рівненській області з грошовими вимогами в сумі 178090 грн 55 коп. (основний борг) - черговість задоволення вимог третя, 3529,86 грн - неустойка, пеня, штраф - черговість задоволення вимог шоста, судовий збір в сумі 2756 грн 00 коп. - черговість задоволення вимог перша;
- фізична особа ОСОБА_8 з грошовими вимогами у сумі 10944,20 грн - черговість задоволення вимог четверта, судовий збір в сумі 174 грн 45 коп. - черговість задоволення вимог перша;
- Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк "Приватбанк" з грошовими вимогами в сумі 39434 грн 15 коп. (основний борг) - черговість задоволення вимог четверта, 24280,82 грн - неустойка, пеня, штраф - черговість задоволення вимог шоста. Судовий збір в сумі 2756 грн 00 коп. - черговість задоволення вимог перша;
- фізична особа ОСОБА_6 з грошовими вимогами у сумі 13 904 477,30 грн, які забезпечені заставою майна боржника. 
Крім того вказаною ухвалою встановлено, що кредиторські вимоги ПАТ "Украгзпромбанк" забезпечені майном ТОВ “Українська теплоізоляційна компанія” в розмірі 12 068 913 грн, відповідно до: Іпотечного договору від 12.07.2011, укладеного між ПАТ "Укргазпромбанк" та ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія", Договору застави від 07.07.2014, укладеного між ПАТ "Укргазпромбанк" та ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія", а відтак їх погашення здійснюється в позачерговому порядку.
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне. 
Так, за змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.
Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 Господарського кодексу України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК України.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).
Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").
За цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочину боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.
За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (висновки, сформовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, від 02.10.2019 у справі №587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі №911/2129/17, від 19.11.2019 у справі №918/204/18).
Верховний Суд неодноразово зазначав, що інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів. У цьому висновку Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах від 20.02.2020 у справі №922/719/16, від 28.09.2021 у справі №21/89б/2011(913/45/20), від 21.03.2023 у справі № 910/18376/20 (918/445/22).
Так, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які мають право розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Частиною 3 статті 13 Цивільного кодексу України визначено, що не допускаються дії особи, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, й це передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор має право розраховувати, що всі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимог іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.
Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані зі зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.
Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.
Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності з огляду на презумпцію фраудаторності правочину, вчиненого боржником на шкоду кредиторам. Наведені вище висновки викладені також в постанові Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 924/408/21(924/287/23).
Крім того, фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 КУзПБ на підставі пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі статті 234 ЦК України.
У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника (постанова Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19) .
У цій справі ліквідатором під час проведення аналізу фінансового стану банкрута встановлено, що після укладення оспорюваних договорів ТОВ “Українська теплоізоляційна компанія” господарську діяльність не здійснювало. Також ліквідатором встановлено, що динаміка зміни чистого прибутку (збитку) є негативною протягом періоду, що аналізується. При цьому ліквідатор дійшов висновку, що збиток як фінансовий результат в розумінні норм Міжнародних стандартів бухгалтерського обліку є зменшенням економічної вигоди, що за своєю суттю не відрізняється від інших витрат, та є показником неефективності діяльності суб`єкта господарювання.
Ліквідатором встановлено, що станом на 30.06.2016 значення "чистого доходу від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) " становило 1 101,6 тис. грн та скоротилося до значення 0,00 тис. грн протягом періоду з 01.01.2019 до 31.12.2019, що характеризує цей період відсутністю фактів здійснення господарської діяльності на підприємстві, пов`язаної із реалізацією продукції, товарів, виконання робіт та надання послуг. Даний показник відповідає за формування розміру прибутку та темпи розвитку господарської та операційної діяльності суб`єктом господарювання. 
Враховуючи відсутність будь-якого доходу від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) протягом останнього звітного періоду, у підприємства відсутні ресурси для його розвитку, удосконалення матеріально-технічної бази, забезпечення всіх форм інвестування, що як наслідок й забезпечує відсутність прибутку в діяльності ТОВ "УТК".
З огляду на відсутність фінансової звітності підприємства ТОВ "УТК" за період другого кварталу 2016 року, за 2017 рік та за 2018 рік, ліквідатор припускає, що господарська діяльність ймовірно не здійснювалася саме протягом цих років.
За результатом аналізу фінансових показників на підготовчому етапі аналізу ліквідатор зазначає про неефективність господарської діяльності підприємства та його нестабільний фінансовий стан як на перше півріччя 2016 року так і за період з 01.01.2019 по 31.12.2019, про що також вказує факт порушеного провадження у справі про банкрутство ТОВ “Українська теплоізоляційна компанія”.
Даний висновок сформовано останнім на підставі того факту, що прибуток належить до найважливіших показників, що характеризують ефективність роботи малих підприємств, які функціонують за принципами повного господарського розрахунку, самоокупності та самофінансування. Прибуток є узагальнюючим показником фінансових результатів господарської діяльності всіх видів малого підприємства, незалежно від форм власності. Таким чином, ліквідатор вважає, що відсутність прибутку свідчить про неефективність виробництва та нестабільність фінансового стану підприємства (стор. 14, 15 Висновку). 
Відтак на даному етапі аналізу ліквідатор стверджує про наявність суттєвого викривлення фінансової звітності даного суб`єкта господарювання, недостовірність відображених значень та ймовірне приховування дійсного фінансового становища ТОВ “Українська теплоізоляційна компанія”. 
За результатами проведеного аналізу Ліквідатором встановлено, що загальний стан фінансово-господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю “Українська теплоізоляційна компанія” характеризується ознаками втрати платоспроможності, що підтверджує факт постановлення ухвали Господарського суду Рівненської області від 21.06.2016 про відкриття провадження у справі про банкрутство № 918/420/16. Виявлені тенденції вказують на порушення фінансової стійкості підприємства, неефективність господарської діяльності суб`єкта господарювання та отримання збитку, як фінансового результату. Погіршення фінансового стану боржника та наявність економічних ризиків, вказують на ознаки втрати платоспроможності ТОВ "Українська телекомунікаційна компанія".
Ліквідатор зазначає, що загалом показники ліквідності ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" станом на 31.12.2019 характеризуються незадовільною тенденцією до скорочення, всі показники не відповідають своїм нормативним значенням, що вочевидь вказує на недостатність ліквідності та погіршення фінансового стану та платоспроможності підприємства.
За результатом аналізу абсолютних показників фінансової стійкості Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська теплоізоляційна компанія" ліквідатором встановлено, що фінансовий стан підприємства за період з 01.01.2016 до 30.06.2016 є передкризовим, що із фінансової точки зору трактується як стан, коли у підприємства спостерігається нестача джерел фінансування запасів і витрат, але водночас зберігається можливість відновлення рівноваги платіжних засобів і платіжних зобов`язань за рахунок залучення тимчасово вільних джерел засобів в оборот підприємства. Фактично, підприємство знаходиться на межі банкрутства, тобто маючи кредити і позики, які не погашені своєчасно, прострочену дебіторську і кредиторську заборгованість, запаси і витрати не забезпечуються джерелами їх формування. 
Ліквідатором у Висновку зазначено, що за результатом аналізу рівня фінансової стійкості Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська теплоізоляційна компанія" протягом періоду першого півріччя 2016 року та періоду з 01.01.2019 до 31.12.2019 прослідковується наявність ознак за якими можливо встановити, що на підприємстві відбулося порушення стабільної діяльності, розгортання кризових явищ в господарських процесах та підрив самостійності фінансового стану підприємства.
Також ліквідатором за результатом аналізу оборотних активів суб`єкта господарювання дійшов припущення, що станом на 31.12.2019 за рахунок оборотних активів підприємства можливо було погасити 31% кредиторської заборгованості у відповідності до балансу ТОВ “Українська теплоізоляційна компанія”, однак враховуючи, що дебіторська заборгованість є активом із високим рівнем ризику її непогашення, судячи із незмінного розміру цього активу протягом 2016-2019 років, то такі факти вказують на відсутність перспектив відновлення платоспроможності за рахунок даної активної частини ресурсів підприємства, натомість наявні виправдані фінансові ризики щодо втрати платоспроможності.
В той же час ліквідатор у Висновку зазначає, що величина власних оборотних коштів Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська теплоізоляційна компанія" протягом періоду першого півріччя 2016 року становила від`ємне значення та станом на 30.06.2016 дорівнювалося - 10 530 тис. грн, що є показником відсутності у даного суб`єкта господарювання короткострокових джерел для фінансування своєї роботи. За даними обставинами вбачається відсутність перспективи відновлення платоспроможності боржника.
Ліквідатором встановлено, що станом на 30.06.2016 загальний розмір дебіторської заборгованості ТОВ "УТК" становив 6 572,6 тис. гр., із яких 1 390,6 тис. грн. – дебіторська заборгованість за товари, роботи, послуг; 121,4 тис. грн – за розрахунками з бюджетом; 5 061,6 тис. грн – інша поточна дебіторська заборгованість.
Станом на 31.12.2019 загальний розмір поточної дебіторської заборгованості ТОВ “Українська теплоізоляційна компанія” становив 6 251,5 тис. грн.
Станом на 31.12.2019 кредиторська заборгованість ТОВ "УТК" збільшилася до величини в розмірі 20 490,1 тис. грн за рахунок значного росту статей Розділу ІІІ пасиву балансу.
Таким чином, проаналізувавши динаміку змін кредиторської заборгованості ТОВ “Українська теплоізоляційна компанія” за період, що аналізується, ліквідатором було встановлено стрімке нарощення підприємством боргів, що в розумінні Методичних рекомендацій також може свідчити про наявність дій зі сторони керівних органів підприємства щодо доведення боржника до банкрутства.
Відтак за результатом аналізу договорів про надання охоронних послуг майна боржника, укладених з ТОВ "Кольчуга МС", в сукупності із дослідженням кола суб`єктів, які вчиняли дії щодо нарощення штучної кредиторської заборгованості боржника із заінтересованими особами відносно боржника, а також враховуючи стан критичної неплатоспроможності боржника, що зафіксований в наслідок укладення даних правочинів, ліквідатором встановлено наявність ознак дій з умисного погіршення фінансово-господарського стану боржника ТОВ “Українська теплоізоляційна компанія” шляхом укладення завідомо невигідних для боржника правочинів виключно з метою формування штучної “дружньої” кредиторської заборгованості з метою порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ “УТК” та здійснення контролю над комітетом кредиторів боржника.
Ліквідатор звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 09.12.2021 у справі № 916/313/20 колегією суддів Касаційного господарського суду сформовано правовий висновок згідно якого перелік ознак погіршення фінансово-господарського стану підприємства, визначений пунктом 3.2. Розділу ІІІ Методичних рекомендацій, не є вичерпним. 
Верховний Суд зазначає, що здійснюючи аналіз на предмет наявності ознак погіршення фінансово-господарського стану підприємства та доведення до банкрутства до уваги слід приймати й положення частини 1 статті 215 ГК України, а також підстави для порушення справи про банкрутство.
Такими діями можуть бути, серед іншого, прийняття суб`єктами відповідальності рішення, вказівок на вчинення майнових дій чи бездіяльності боржника щодо захисту власних майнових інтересів юридичної особи боржника на користь інших юридичних осіб, що мало наслідком настання неплатоспроможності боржника тощо. Такий обов`язок встановлено у частині 2 статті 59 Кодексу України з процедур банкрутства.
Правовою підставою для відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" являється заява ініціюючого кредитора ТОВ "Кольчуга МС", якою останній заявив про грошові вимоги до боржника в розмірі 1 338 862 грн 06 коп.
Договори, які стали підставою для порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ "УТК", були підписані керівником ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" Юзичем Андрієм Васильовичем та керівником ТОВ "Кольчуга МС" Мельничуком Русланом Миколайовичем.
При цьому, Юзич Андрій Васильович в один проміжок часу являвся як керівником ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія", так і співзасновником ініціюючого кредитора ТОВ "Кольчуга МС". Даний факт також є встановленим судом, що підтверджується ухвалою Господарського суду Рівненської області від 04.08.2020 у справі №918/420/16.
Даний факт свідчить про наявність у вищевказаних осіб можливості та умислу створити штучну заборгованість боржника перед ініціюючим кредитором з метою переслідування особистих корисних цілей та отримання вигоди, зокрема, порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" та здійснення контролю над комітетом кредиторів боржника.
Штучне нарощення кредиторської заборгованості призвело до безпідставного боргового навантаження боржника ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" та як наслідок зумовило стан повної неплатоспроможності цього суб`єкта господарювання та неможливості виконати свої зобов`язання перед іншими кредиторами.
Згідно із п. 3.2.2.2 Методичних рекомендацій № 14 від 19.01.2006 (у редакції наказу Міністерства економіки України від 26.10.2010 №1361), ознаками доведення до банкрутства є наявність дій відповідних осіб боржника, які призвели до погіршення платоспроможності підприємства, у зв`язку з чим боржник був не в змозі задовольнити в повному обсязі вимоги кредиторів або сплатити обов`язкові платежі. Навмисне погіршення фінансово-господарського стану підприємства можна визначити за такими основними ознаками як, зокрема, штучне збільшення розміру кредиторської заборгованості.
Проте, штучне створення кредиторської заборгованості за допомогою договорів про надання охоронних послуг не єдиний метод, який використовувався ОСОБА_8 та ТОВ "Кольчуга МС" для отримання особистої вигоди за рахунок шкоди та збитків, умисно завданих боржнику ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія".
В цей же період, між ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" та ТОВ "Кольчуга МС" було укладено два договори оренди нежитлових приміщень із прилеглою до них територією.
Проаналізувавши укладені правочини встановлено, що умови договорів оренди нерухомого майна ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" є очевидно невигідними для боржника, оскільки орендна ставка за користування нежитловими приміщеннями загальною площею 80 937,2 кв.м. та земельною ділянкою площею 7,9989 га є мізерною та становить 0,00247 грн за 1 кв.м.
Правочини щодо передачі майна боржника в оренду, які укладені із заінтересованою особою, з визначенням символічного розміру орендної плати вважається правочином “про око”, тобто фраудаторним правочином, спрямованим з однієї сторони на завдання збитків боржнику ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія", а з іншої – на отримання вигоди третьою особою ТОВ "Кольчуга МС".
Більше того, даними правочинами було створено сприятливі умови для ТОВ "Кольчуга МС" щодо пролонгації цих договорів із наданням цьому підприємства переважного права на продовження строку дії договорів оренди нерухомого майна на завідомо невигідних для орендодавця ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" умовах.
Спільні дії керівництва боржника та ТОВ "Кольчуга МС" характеризуються економічними ознаками з доведення ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" до банкрутства.
По-перше, укладення завідомо невигідних для боржника договорів оренди нежитлових приміщень від 05.05.2014 та від 14.08.2014 призвело до погіршення показників оцінки фінансового стану ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія". Будь-яка фінансова або економічна вигода в укладенні даних правочинів відсутня, оскільки цілісний майновий комплекс боржника площею 80 937,2 кв.м. із прилеглою земельною ділянкою площею 7,9989 га було передано в оренду заінтересованій особі ТОВ "Кольчуга МС" фактично на безкоштовній основі за символічну плату 200 грн в місяць.
По-друге, передача в оренду всього нерухомого майна боржника на користь ТОВ "Кольчуга МС" за символічну орендну плату 200 грн на місяць (як дохід) та одночасна передача цього ж майна боржника тому ж самому підприємству ТОВ "Кольчуга МС" під охорону, однак уже за чималу плату в середньому розмірі 122 000 грн на місяць (як витрати), очевидно є нераціональним управлінським рішенням керівника ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" щодо укладення завідомо невигідних для боржника правочинів з метою утворення штучної “дружної” кредиторської заборгованості із підприємством ТОВ "Кольчуга МС".
Таким чином, в діях керівника ТОВ "УТК" та ТОВ "Кольчуга МС" вбачаються ознаки умисного погіршення фінансово-господарського стану ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" з метою отримання особистої вигоди шляхом зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню.
Ліквідатор звертає увагу, що згідно правових висновків Верховного Суду, сформованих у постанові від 19.05.2021 у справі № 693/624/19, зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб.
У постанові Верховного суду від 09.06.2022 у справі № 904/76/21 колегія суддів наголосила, що кожен учасник цивільного/господарського обороту, що укладає угоди з певною юридичною особою, має намір отримати відповідний результат, що можливе лише за платоспроможності цієї юридичної особи. Вичерпну інформацію про фінансове (майнове) становище юридичної особи має її керівник як одноосібний виконавчий орган, який повинен діяти розумно і сумлінно, зокрема щодо контрагентів боржника.
При цьому, дії боржника при вчинені фраудаторних правочинів зовні можуть мати ознаки досягнення та реалізації "нібито законних цілей", однак насправді можуть переслідувати інші цілі, які зрештою несуть негативні наслідки для боржника у вигляді неплатоспроможності та може унеможливити надання оцінки таким діям боржника (їх оспорення) на предмет відповідності та наявності в них ознак "fraus creditorum" (з лат. - вчинення на шкоду кредиторам). Правову позицію сформовано Верховним Судом у постанові 08.02.2023 у справі № 908/3057/21(908/213/22).
Ліквідатор виснує, що аналіз наявності або відсутності ознак доведення до банкрутства (до моменту відкриття провадження) підтвердив наявність умисних дій керівника, ініціюючого кредитора та пов`язаних із ними осіб, з доведення боржника ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" до банкрутства. ОСОБА_8 спільно із ТОВ "Кольчуга МС" вжили заходів для штучного нарощення кредиторської заборгованості та погіршення стану платоспроможності ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" шляхом завдання боржнику збитків в особливо великих розмірах з метою умисного доведення боржника до банкрутства. Внаслідок зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню, за договорами охорони та договорами оренди нежитлових приміщень, укладених між ТОВ "УТК" та ТОВ "Кольчуга МС", боржнику ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" було завдано збитків щонайменше на розмір штучної заборгованості в розмірі 2 132 686,06 грн.
За результатом проведеного аналізу встановлено, що неплатоспроможність ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" настала через протиправні дії колишніх керівників підприємства та пов`язаних із ними осіб.
Зокрема, внаслідок протиправних дій керівників ТОВ "УТК" у період до порушення справи про банкрутство було укладено ряд фіктивних та фраудаторних договорів, що призвели до завдання боржнику значних збитків та утворення штучної кредиторської заборгованості, яка й слугувала підставою для відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "УТК" і визнання вимог ініціюючого кредитора ТОВ "Кольчуга МС".
Правочини, які були вчинені керівництвом ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" на шкоду боржнику та його кредиторам, дозволили третім особам безперешкодно та фактично безоплатно використовувати цілісний майновий комплекс у своїх особистих цілях, що в результаті призвело до протиправної розтрати і розкрадання заставного майна боржника. При цьому, з метою приховування дійсного фінансового стану підприємства в наслідок всіх недобросовісних діянь відносно боржника, керівництвом останнього відображено недостовірну інформацію у фінансовій та податковій звітності ТОВ "УТК", що призвело до викривлення дійсних обставин справи щодо фінансового стану боржника.
В наслідок недобросовісних дій заінтересованих та відповідальних осіб боржника, підприємство ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" втратило платоспроможність та можливість виконання взятих на себе зобов`язань в силу надмірної диспропорції між зобов`язаннями та активами.
Ознаки переслідування особистих цілей поза інтересами підприємства-боржника, шляхом вчинення незаконних дій та нанесення умисної шкоди боржнику з метою отримання особистої вигоди прослідковуються як до моменту відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "УТК", так і під час провадження у справі про банкрутство.
Ліквідатором сформовано основні висновки за результатом проведеного аналізу та зроблено такі висновки: 
"Сукупність обставин, встановлених під час проведення Аналізу щодо виявлення ознак доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій у разі та під час процедури банкрутства у справі №918/420/16 про банкрутство ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія", підтверджують, що Керівники боржника ТОВ "УТК" та інші особи, пов`язані спільним умислом, а саме: ОСОБА_8 , ТОВ "Кольчуга МС", ОСОБА_1 , ТОВ "Українська технологічна компанія-1385" та ОСОБА_9 діяли на шкоду інтересам боржника та його кредиторам. Очевидним є висновок про те, що сукупність зазначених обставин, дій та бездіяльності винних у доведенні до банкрутства осіб, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із обставинами неможливості боржником ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" здійснювати господарську діяльність та отримувати прибуток, що в подальшому створили умови та підстави для визнання його банкрутом з неможливістю задовольнити кредиторські вимоги у межах справи про банкрутство за рахунок власного майна Боржника. Таким чином, обставини, які були встановлені під час проведення даного Аналізу, зокрема описані в Розділі IV даного Висновку (в частині поглибленого аналізу щодо наявності/відсутності ознак доведення боржника ТОВ "УТК" до банкрутства), підтверджують наявність протиправних діянь в наслідок яких підприємство ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" було умисно доведено до банкрутства, а встановлення всіх складових елементів складу правопорушення становить підставу для покладення на суб`єктів відповідальності субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства.
Протиправна поведінка суб`єктів правопорушення з доведення боржника ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" до банкрутства полягає у декількох аспектах, які реалізовувалися винними особами поетапно: 
перший етап - створення штучної ("дружної") кредиторської заборгованості для порушення провадження у справі про банкрутство боржника та визнання вимог ініціюючого кредитора, який очевидно є заінтересованим та пов`язаним із боржником, з метою подальшого здійснення впливу на комітет кредиторів і реалізації спільних особистих інтересів на шкоду боржнику, 
другий етап – укладення правочинів про передачу в оренду всього майна боржника (фактично на безоплатній основі) на користь підприємства, щодо якого існує заінтересованість, для здійснення спільного контролю над ЦМК боржника та використання його в особистих цілях (розтрата, розкрадання, заволодіння та ін.), 
третій етап – протиправне укладення договору про демонтаж частини нерухомого майна, переданого в іпотеку, що попри заборону закону та судового рішення призвело до безконтрольного розкрадання заставного та іпотечного майна, до фактичного виведення із власності боржника частини майна, неможливості встановлення винних осіб в силу їх пов`язаності між собою, і найголовніше – всі ці дії призвели до нанесення збитків кредиторам та унеможливили погашення їх кредиторських вимог, четвертий етап – в період продажу на аукціоні права вимоги забезпеченого кредитора (Банку) до боржника, укладено правочин про передачу майна боржника на відповідальне зберігання третій особі, яка й намагалася придбати право вимоги до боржника, за відсутності згоди розпорядника майна і забезпеченого кредитора на укладення цього оплачуваного правочину, а з моменту передачі всього майна боржника на відповідальне зберігання даної особи відбулася крадіжка високовартісного заставного обладнання, п`ятий етап – призначення на посаду керівника боржника особу, яка здійснює керівництво та контроль підприємства зберігача майна боржника, та який (керівник) своїми діями та бездіяльністю довід боржника до стану надкритичної неплатоспроможності, після чого було відкрито ліквідаційну процедуру та визнано боржника банкрутом.
Неправомірними діями щодо доведення ТОВ «Українська теплоізоляційна компанія» до банкрутства було завдано шкоди кредиторам у розмірі 17 510 739,10 грн, що визначено за правилами пункту 1 частини 2 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства у відповідності до якої розмір вимог до третіх осіб, які відповідності до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою.
Причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою особи як причини банкрутства та завданою шкодою полягає зокрема в тому, що боржник ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" як суб`єкт господарювання зобов`язаний відповідати перед кредиторами за взятими на себе зобов`язаннями, виконання яких стало неможливим в наслідок недобросовісних діянь керівних органів боржника та інших заінтересованих і пов`язаних осіб".
На підставі викладеного ліквідатор повважав, що спірні правовідносини укладені на шкоду боржнику та кредиторам, а тому звернувся до суду із позовом про визнання недійними спірних правовідносин. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.09.2022 у справі №910/16579/20 зазначила, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.
Укладення фраудаторних правочинів є характерним для боржників у процедурах банкрутства, позаяк неплатоспроможність боржника означає ситуацію, коли не вистачає коштів для задоволення всіх вимог кредиторів і, діючи недобросовісно, боржник намагається створити переваги для задоволення вимог "дружнього" кредитора на шкоду іншим своїм кредиторам, порушивши встановлену законом черговість або пропорційність задоволення вимог окремого класу кредиторів.
Велика Палата Верховного Суду сформулювала наступні висновки щодо виявлення ознак фраудаторного правочину у справі (постанова від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20, провадження № 12-60гс21):
- порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України, які мають наслідком вихід учасниками правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі (частина третя статті 13 ЦК України) може бути самостійною підставою недійсності правочину (пункт 10.5);
- фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору (пункт 10.26);
- визначення поняття фраудаторних правочинів в ЦК України відсутнє, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах (пункт 10.27);
- правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом (пункт 10.34);
- метою доброчесного боржника повинне бути добросовісне виконання всіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надання своєчасного та справедливого задоволення (сатисфакції) прав і правомірних інтересів кредитора, зокрема у процедурі банкрутства (пункт 10.36);
- договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 (пункт 155);
- учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів (пункт 10.39);
- укладення фраудаторних правочинів є характерним для боржників у процедурах банкрутства, позаяк неплатоспроможність боржника означає ситуацію, коли не вистачає коштів для задоволення всіх вимог кредиторів і, діючи недобросовісно, боржник намагається створити переваги для задоволення вимог "дружнього" кредитора на шкоду іншим своїм кредиторам, порушивши встановлену законом черговість або пропорційність задоволення вимог окремого класу кредиторів. Для класифікації правочину як фраудаторного має значення фактична участь боржника у ньому як одного з учасників вольових дій, направлених на виведення майна боржника з метою незадоволення вимог одного або декількох його кредиторів у легальній судовій процедурі;
- КУзПБ є спеціальним нормативним актом, у якому поєднуються норми матеріального та процесуального права, що регулюють неплатоспроможність, а за відсутності відповідного регулювання за цим Кодексом застосовуються загальні приписи ГПК України, ЦК України, Господарського кодексу України та інших нормативних актів (частина шоста статті 12 ГПК України).
Судом встановлено, що між ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" та ТОВ "Кольчуга МС" укладено два договори про надання охоронних послуг від 01.01.2014 та від 28.01.2015. В цей же проміжок часу, між тими ж самими суб`єктами господарювання укладено два договори оренди нежитлових приміщень із прилеглою до них територією боржника ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" від 05.05.2014 та від 14.08.2014, однак уже фактично на безоплатній основі, розмір оренди становив 0,00247 грн за 1 кв.м.
Враховуючи обставини цієї справи, аналіз фінансового стану банкрута та аналіз наявності або відсутності ознак доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій у разі банкрутства та під час провадження у справі про банкрутство ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія", який проведений ліквідатором, суд апеляційної інстанції виснує, що оспорювані договори є правочинами, які були укладені на шкоду ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" та кредиторам, оскільки в наслідок їх укладення фінансово-господарський стан ТОВ "УТК" відчутно погіршився в силу відсутності у цих правочинах економічної доцільності та фінансової вигоди для боржника.
Судом встановлено, що на підставі договорів охоронних послуг утворилася штучна кредиторська заборгованість в розмірі 1 338 862,06 грн, що й становило підставу для порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ "УТК". Пізніше відповідач на підставі даних правочинів заявив додаткові вимоги в розмірі 777 288,00 грн.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, шо вказані правочини дозволили ТОВ "Кольчуга МС" фактично безкоштовно використовувати ЦМК боржника з одночасним створенням "дружньої" кредиторської заборгованості за здійснення охорони цього ж цілісного майнового комплексу.
Суд акцентує увагу на тому, що сторони уклали договори оренди нежитлових приміщень ТОВ "УТК" за орендну плату 200 грн на місяць (як дохід) порівняно із вартістю охоронних послуг тих же самих нежитлових приміщень ТОВ "УТК" в середньому розмірі 122 000 грн на місяць (як витрати), тобто цілі договорів, відмінні від отримання прибутку, що суперечить принципам цивільного обороту, свідчить про наявність спільного очевидно недобросовісного умислу у сторін оспорюваних правочинів на створення штучної кредиторської заборгованості для подaльшого здійснення контролю над комітетом кредиторів боржника у разі відкриття провадження у справі про його банкрутство.
Враховуючи обставини справи, колегія суддів вважає, що оспорювані договори вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, без наміру їх реального виконання, виключно із метою формування штучної “дружньої” кредиторської заборгованості з метою здійснення в майбутньому контролю над комітетом кредиторів боржника у випадку відкриття провадження у справі про банкрутство щодо нього.
Зокрема суд зазначає, що ліквідатором під час здійснення фінансового аналізу діяльності боржника, було встановлено, що саме факт масового розкрадання майна боржника ТОВ “УТК”, яке перебувало в заставі та іпотеці ПАТ "Укргазпромбанк", є свідченням того, що відповідачем ТОВ "Кольчуга МС" фактично не надавалися охоронні послуги, а укладені договори є проявом зловживання правом та використання правового інструментарію в супереч його призначенню, тобто з метою отримання особистої вигоди за рахунок нанесення шкоди боржнику та його кредиторам.
При цьому, за час господарювання ТОВ "Кольчуга МС" на об`єкті боржника з січня 2014 року до травня 2017 року, цілісний майновий комплекс ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія", що перебував в заставі та іпотеці ПАТ "Укргазпромбанк", зазнав значних збитків та втрат.
Судом встановлено, що у відповідності до експертного висновку Товарної біржи “Універсальна”, ринкова вартість цілісного майнового комплексу ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" станом на 18.03.2015 становила 23 308 290,00 грн з ПДВ (19 424 100,00 грн без ПДВ). У відповідності до висновку Торгово-промислової палати, ринкова вартість цілісного майнового комплексу ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" станом на 04.08.2017 становила 7 617 390 грн з ПДВ. 
Отже, за період 2015-2017 років цілісному майновому комплексу ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" завдано збитків на суму 15 690 900,00 грн.
За результатом проведеного аналізу фінансового стану боржника ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія", із врахуванням висновків щодо наявності незаконних дій та ознак доведення до банкрутства, очевидним є факт того, що керівник боржника діяв недобросовісно, а правочини, що укладалися із ТОВ "Кольчуга МС", не відповідають інтересам ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" та його кредиторам.
Реальні фактичні дії пов`язаних осіб, зокрема ТОВ "Кольчуга МС" та ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія", вказують на приховану, але очевидну мету - доведення боржника до банкрутства та отримання майнової вигоди для усіх заінтересованих осіб, що є безумовною ознакою фраудаторності, дії з “використанням права на зло” стосовно інших учасників цивільних відносин.
Колегія суддів не приймає до уваги твердження скаржника щодо приховування ліквідатором активів. Зокрема, ТОВ "Кольчуга МС" зазначає, що ліквідатор у звіті зазначив про розмір дебіторської заборгованості ТОВ "УТК", який станом на 30.06.2016 року становив 1 390,6 тис. грн. Апелянт вважає дане твердження свідомо неправдивим та мотивує його наявністю ухвали Господарського суду Львівської області від 17.08.2015 у справі №914/1542/15 про визнання грошових вимог ТОВ "УТК" до ВАТ "Дрогобицький завод автомобільних кранів" на суму 4 907 784,27 грн.
Суд звертає увагу, що у висновку ліквідатора про результати проведення аналізу фінансового стану Боржника та в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, зокрема в абзаці 115 мотивувальної частини рішення чітко вказано, що станом на 30.06.2016 загальний розмір дебіторської заборгованості ТОВ "УТК" становив 6 572,6 тис. грн, із яких 1 390,6 тис. грн дебіторська заборгованість за товари, роботи, послуг; 121,4 тис. грн за розрахунками з бюджетом; 5 061,6 тис. грн інша поточна дебіторська заборгованість. Дебіторська заборгованість, про яку вказує апелянт, включена до складу статті "інша поточна дебіторська заборгованість". Як вбачається із ухвали Господарського суду Львівської області від 17.08.2015 у справі №914/1542/15 грошові вимоги ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" до ВАТ "Дрогобицький завод автомобільних кранів" виникли на підставі чотирьох Кредитних договорів. В розумінні приписів Національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку (далі - ПС(б)О) дебіторська заборгованість, яка виникла на підставі кредитних договорів, не може відноситися до статті "дебіторська заборгованість за товари, роботи та послуги", тому що дана категорія активів відноситься до статті "інша поточна дебіторська заборгованість". Таким чином, твердження ТОВ "Кольчуга МС" про наявність в діях ліквідатора ознак умисного викривлення показників фінансової звітності, які використовувалися для визначення показника критичної неплатоспроможності, є необґрунтованими, а й відтак не заслуговують на увагу суду.
Посилання скаржника на інші звіти про результати проведення аналізу фінансово-господарського стану боржника не спростовують встановлені ліквідатором обставини під час проведення аналізу фінансово-господарського стану ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" у 2025 році.
Враховуючи встановлення обставин щодо наявності ознак фраудаторності спірних договорів, тобто таких, що вчинені на шкоду позивачу і кредиторам, які призвели до створення штучної "дружньої" кредиторської заборгованості з метою здійснення контролю над комітетом кредиторів та призвели до збитків, втрат, розтрати заставного та іпотечного майна боржника, беручи до уваги, що за оспорюваними правочинами боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним та виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю стало неможливим, отже вчинених на шкоду кредиторам з порушенням принципу добросовісності, суд апеляційної інстанції виснує, що спірні правочини підлягають визнанню недійними з метою захисту інтересів всіх учасників провадження у справі про банкрутство ТОВ "УТК".
Також судом першої інстанції доцільно зауважено, що кредиторські вимоги ТОВ "Кольчуга МС" до боржника було визнано господарським судом в межах справи про банкрутство №918/420/16 та включено до реєстру вимог кредиторів. Однак, на час розгляду вимог цього кредитора як арбітражний керуючий так і господарський суд виходили із загальних цивільно-правових принципів (засад), що цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. Однак фраудаторність цих правочинів, що виразилася у діях кредитора та діях керівників боржника ТОВ "УТК" з використання цивільно-правових інструментів, а також процесуальних прав на шкоду правам та інтересам кредиторів, - виявлена в процесі розгляду цієї справи, зокрема на етапі процедури ліквідації під час проведення аналізу фінансового стану боржника.
Щодо клопотання скаржника про постановлення окремої ухвали та направлення її до Вищої ради правосуддя — щодо порушення суддею ОСОБА_4 норм процесуального права та присяги судді та направлення окремої ухвали до Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих — щодо недобросовісних дій ліквідатора Дуплики П.Г. та порушення ним етичних і професійних стандартів.
Керуючись ч. 1 ст. 246 ГПК України, скаржник обґрунтовує клопотання тим, що дії судді Марача В.В. та ліквідатора Дуплики П.Г. при розгляді справи № 918/420/16 (918/685/25) містять ознаки системних порушень, що потребують реагування з боку суду апеляційної інстанції. Порушення гарантій захисту прав військовослужбовців: суддя Марач В.В., будучи достеменно обізнаним про перебування скаржника у складі Збройних Сил України, умисно не зупинив провадження у справі (всупереч імперативній вимозі п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК та всупереч висновкам Верховного Суду від 07.08.2024). Це призвело до ризику позбавлення військовослужбовця права власності, набутої тяжкою працею, у період виконання ним державного обов`язку. Свідоме ігнорування преюдиції та ревізія рішень вищих інстанцій: суддя та ліквідатор діяли всупереч Постанові ПЗАГС від 09.11.2023, якою вже встановлено реальність правочинів. Таке ігнорування остаточних судових актів підриває принцип правової визначеності та нівелює обов`язковість рішень апеляційної інстанції. Використання завідомо неналежних доказів: Ліквідатор Дуплика П.Г. подав, а суддя Марач В.В. поклав в основу рішення "фінансовий аналіз", який прямо суперечить офіційному Звіту від 13.10.2016 (том 2, арк. 106). Оскільки ліквідатор володів документами з 2017 року, створення ним "нового" аналізу у 2025 році для обходу строків позовної давності свідчить про ознаки процесуального шахрайства та зловживання правами.
Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 246 ГПК суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.
Відповідно до положень ч. 10 ст. 246 ГПК України, суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Отже умовою постановлення судом вищої інстанції окремої ухвали на підставі частини десятої статті 246 ГПК України є допущені судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права при ухваленні/постановленні судових рішень (такі висновки, викладено у постанові Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 916/1288/19, від 14.09.2023 у справі № 905/1965/19).
Права учасників справи визначені у статті 42 зазначеного Кодексу, серед яких такого права як вимагати від суду постановити окрему ухвалу відносно суддів, не передбачено. Не передбачено такого права і статтею 246 ГПК України, якою унормовано порядок постановлення окремої ухвали (постанова Верховного Суду від 01.04.2022 у справі №905/1926/18).
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право суду апеляційної інстанції постановити окрему ухвалу є самостійним, і не залежить від волевиявлення про це учасника судового процесу, а результатом розгляду апеляційної скарги має бути прийняття відповідного рішення (аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 916/1206/18, 01.04.2022 у справі № 905/1926/18).
Положення ГПК (зокрема, ч. 1 ст. 17) наділяють учасника справи правом на апеляційний перегляд справи та на касаційне оскарження судового рішення.
Отже, відповідно до норм ГПК порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права при ухваленні судових рішень можуть бути усунені у спосіб, передбачений цим кодексом: шляхом оскарження ухваленого зазначеною суддею судового рішення до суду вищої інстанції, що й було реалізовано заявником в порядку апеляційного оскарження.
При цьому, судом апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги не було встановлено порушень місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права, і, як наслідок, підстав для постановлення відносно нього окремої ухвали, у зв`язку із чим таке клопотання скаржника задоволенню не підлягає.
Також судом апеляційної інстанції не встановлено підстав для направлення окремої ухвали до Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих — щодо недобросовісних дій ліквідатора Дуплики П.Г. та порушення ним етичних і професійних стандартів, у зв`язку із чим таке клопотання скаржника задоволенню не підлягає.
Враховуючи наведене, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що відсутні підстави для винесення окремої ухвали у даній справі.
Надаючи правову кваліфікацію доводам скаржника про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення по суті позовних вимог у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Перелік підстав закриття провадження у справі, визначений у статті 231 ГПК України, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами (пункт 2 частини першої статті 175 ГПК України).
Передумовою для застосування положень пункту 2 частини першої статті 175 ГПК України є наявність такого, що набрало законної сили, рішення чи ухвали суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Однак, зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає особі звернутися до суду з позовною заявою і не дає суду підстави для відмови у відкритті провадження у справі.
Тобто, для закриття провадження у справі, на підставі пункту 3 частини 1 статті 231 ГПК України, необхідна наявність одночасно трьох однакових складових - рішення у справі, що набрало законної сили, повинно бути ухвалене щодо тих самих сторін, про той самий предмет і з тих самих підстав.
З аналізу наведеної норми права вбачається, що однією з цілей застосування цих норм процесуального права законодавець визначив, уникнення можливості формування різних висновків та тлумачень щодо наявних між сторонами обставин та правовідносин, як і уникнення застосування можливості подачі нового позову з тим же предметом, з тих же підстав та між тими ж сторонами, як засобу, направленого на спробу переглянути висновки судів за результатами розгляду попереднього позову, що не відповідатиме принципу юридичної визначеності.
За змістом статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Водночас, згідно із частиною 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до пунктів 4, 5 частини 3 статті 162 ГПК України позовна заява повинна містити: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.
З наведених норм права вбачається, що позивач у позові повинен зазначити зміст позовних вимог, обставини, якими він обґрунтовує ці вимоги, а також правові підстави позову.
Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (такі висновки наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №904/5726/19).
Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку. Чинні процесуальні норми Господарського процесуального кодексу України не позбавляють заявника права на розгляд спору про той же предмет, у разі зазначення ним інших підстав позову та надання доказів, якими він обґрунтовує ці підстави (аналогічні за змістом висновки наведено у постановах Верховного Суду від 01.11.2022 у справі №925/1152/21, від 28.06.2023 у справі №910/1182/23, від 18.03.2021 у справі №909/783/20, від 16.11.2021 у справі №910/694/21).
Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову. Підставою позову може бути як один, так і декілька юридичних фактів матеріально-правового характеру.
З урахуванням вищезазначеного, здійснення судом всебічного аналізу предмета і підстав заявленого позову сприяє з`ясуванню наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.
Така правова позиція є сталою, послідовною та висловлена у низці постанов Верховного Суду (від 26.02.2022 у справі №06/785/21, від 14.12.2022 у справі №910/16463/21, від 02.03.2023 у справі №925/1662/21).
Як встановлено судом, у справі № 918/420/16(918/1057/20) розпорядник майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська теплоізоляційна компанія" Дуплика П.Г. в межах справи про банкрутство звернувся в Господарський суд Рівненської області із заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська теплоізоляційна компанія", Товариства з обмеженою відповідальністю "Кольчуга МС" про визнання договорів недійсними в якій, зокрема, просить суд:
- визнати недійсним договір надання охоронних послуг № 2 від 01.01.2014 укладений товариством з обмеженою відповідальністю "Українська теплоізоляційна компанія" - Замовник з Товариством з обмеженою відповідальністю "Кольчуга МС" - виконавець;
- визнати недійсним договір надання охоронних послуг № 33 від 28.01.2015 укладений товариством з обмеженою відповідальністю "Українська теплоізоляційна компанія" - Замовник з Товариством з обмеженою відповідальністю "Кольчуга МС" - виконавець.
Вказана позовна заява мотивована тим, що керівник ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія", який підписував договори про надання охоронних послуг № 2 від 01.01.2014 та №33 від 28.01.2018 з TOB "Кольчуга МС", є заінтересованою особою так як він в той час був одним із учасників ТОВ "Кольчуга МС", тобто боржник і кредитор перебували під його контролем. 
Водночас, у справі № 918/420/16 (918/685/25) Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська теплоізоляційна компанія" в особі Ліквідатора арбітражного керуючого Дуплики П.Г. звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кольчуга МС", в якому просить суд:
- визнати недійсним Договір оренди нежитлових приміщень із прилеглою до них територією за №4 від 05.05.2014, укладений між ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" (ідентифікаційний код 35462026) та ТОВ "Кольчуга MC";
- визнати недійсним Договір оренди нежитлового приміщення (адмінбудівлі) за №9 від 14.08.2014, укладений між ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" та ТОВ "Кольчуга MC";
- визнати недійсним Договір про надання охоронних послуг №2 від 01.01.2014, укладений між ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" та ТОВ "Кольчуга MC";
- визнати недійсним Договір про надання охоронних послуг №33 від 28.01.2015, укладений між ТОВ "Українська теплоізоляційна компанія" та ТОВ "Кольчуга MC".
Вказана позовна заява мотивована тим, що вищевказані договори є правочинами, які були укладені на шкоду боржнику та кредиторам, оскільки внаслідок їх укладення фінансово-господарський стан ТОВ "УТК" відчутно погіршився в силу відсутності у цих правочинах економічної доцільності та фінансової вигоди для боржника. Натомість, на підставі договорів охоронних послуг утворилася штучна кредиторська заборгованість в розмірі 1 338 862,06 грн, що й становило підставу для порушення провадження у справі про банкрутство. 
Отже, справа № 918/420/16(918/1057/20) та справа № 918/420/16(918/1057/20) відрізняються предметом спору та підставами позову, тобто відсутні одночасно три однакові складові для закриття провадження у справі згідно пункту 3 частини 1 статті 231 ГПК України.
Враховуючи наведене, відсутні підстави для закриття провадження у справі № 918/420/16(918/1057/20), з огляду на положення п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України.
Також є необґрунтованими доводи скаржника про порушення судом строків позовної давності.
Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з приписами частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За змістом цієї норми, положення якої сформульовано із застосуванням слова "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності, а саме: передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв`язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні. При цьому норма частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України поширюється як на загальну, так і спеціальну позовну давність
Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. При цьому суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.
Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 19.09.2018 у справі №906/373/17.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) викладено висновок про те, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема, принципів рівності та змагальності сторін.
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін.
Судом встановлено, що сторони, зокрема, і відповідач, були належним чином повідомлені про розгляд справи. Відповідачем подано відзив на позовну заяву. 
Матеріалами справи підтверджено, що відповідач у суді першої інстанції із заявою про сплив позовної давності і застосування наслідків її спливу не звертався.
Таким чином, виходячи з положень Цивільного кодексу України, суд першої інстанції за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність, а тому вимоги відповідача про застосування строку позовної давності не розглядалися. 
Апелянтом належними та допустимими доказами не доведена неможливість подання заяви про застосування позовної давності в суді першої інстанції, а тому доводи скаржника про порушення судом першої інстанції строків позовної давності є безпідставними. 
Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.
В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин, рішення Господарського суду Рівненської області від 30.12.2025 у справі № 918/420/16 (918/685/25) необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кольчуга МС" - без задоволення.
Судові витрати апеляційний суд розподіляє з урахуванням положень ст.ст. 123, 129 ГПК України та покладає на скаржника.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кольчуга МС" на рішення Господарського суду Рівненської області від 30.12.2025 у справі № 918/420/16 (918/685/25) залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 30.12.2025 у справі № 918/420/16 (918/685/25) - без змін.
2. Справу № 918/420/16 (918/685/25) повернути до Господарського суду Рівненської області.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "23" лютого 2026 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю. 

Суддя   Розізнана І.В. 

Суддя   Тимошенко О.М.