РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

23 березня 2026 року 	м. Рівне	Справа №640/4108/20	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників адміністративної справи за позовом:
 	ОСОБА_1 	
до	Офісу Генерального прокурора 	
 	про стягнення вихідної допомоги, недоплаченої надбавки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,	
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) в лютому 2020 року звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач), у якому просить стягнути з відповідача: вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням у розмірі 57575,06 грн; недоплачену надбавку до посадового окладу за доступ до державної таємниці у сумі 1341 грн; середній заробіток за час затримки у розрахунку при звільненні за період з 27.11.2019 по 20.02.2020 в розмірі 157996,96 грн. Кінцеву суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні просить стягнути з відповідача на день винесення судом рішення виходячи з середньоденного заробітку позивача, який складає 2677,91 грн за один день.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до наказу Офісу Генерального прокурора №1608ц від 19.11.2019 позивача 27.11.2019 звільнено з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України “Про прокуратуру”. Під час розрахунку не здійснено виплату вихідної допомоги при звільненні, яка передбачена статтею 44 КЗпП України, а також не здійснено виплату у повному розмірі надбавки до посадового окладу за доступ до державної таємниці відповідно до статті 30 Закону України «Про державну таємницю» та п. 2 Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 № 414. Позивач зауважив, що виплата вихідної допомоги при звільненні не передбачена Законом України “Про прокуратуру”, проте якщо нормами спеціального закону не урегульовано таке питання, то у даних правовідносинах підлягають застосуванню норми КЗпП України. Позивач вважає, що невиплата відповідачем вихідної допомоги при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку, а також невиплата у повному розмірі надбавки до посадового окладу за доступ до державної таємниці є протиправними, оскільки порушують його права, гарантовані Конституцією України та чинним трудовим законодавством. 
Матеріалам позовної заяви присвоєно єдиний унікальний номер справи 640/4108/20.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.02.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Встановлено строк для подання відповідачем відзиву на позовну заяву, а позивачем відповіді на відзив.
Відповідач подав відзив, у якому заперечив проти позовних вимог. Зокрема, зазначив, що позивача звільнено на підставі п. 9 ст. 51 Закону України “Про прокуратуру” № 1697-VII. Законом України “Про прокуратуру” не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні. У свою чергу, стаття 44 КЗпП України також не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку працівнику у разі припинення трудового договору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII. Тому відповідач вважає, що позивач не набув права на її отримання. Щодо стягнення недоплаченої надбавки до посадового окладу за доступ до державної таємниці, відповідач зазначив, що згідно з обліковими формами управління забезпечення охорони державної таємниці Генеральної прокуратури України з 24.10.2019 по 23.11.2019 ОСОБА_1 ознайомлювався та працював з 5 матеріальними носіями секретної інформації з грифом «Цілком таємно». В наказі про встановлення надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за листопад 2019 року ОСОБА_1 вказана надбавка становила 15% від посадового окладу, розмір якої йому виплачено при звільненні пропорційно до відпрацьованого часу – 830,14 грн.
Також відповідач вважає безпідставною вимогу про стягнення середнього заробітку в сумі 157996,96 грн за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначає, що оскільки Генеральною прокуратурою України при звільненні ОСОБА_1 виплата матеріальної допомоги у розмірі середнього заробітку не передбачена нормами законодавства, а інші належні суми, в тому числі надбавка до посадового окладу за доступ до державної таємниці, йому виплачені у день звільнення, то підстави для застосування до Офісу Генерального прокурора відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, відсутні.
За наведеного, відповідач вважає, що у спірних правовідносинах він діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
У відповіді на відзив позивач повністю підтримав позовні вимоги. Крім того, зазначив, що відповідачем у відзиві надано дані про виплату позивачу компенсації за роботу в умовах режимних обмежень за листопад 2019 року в сумі 840,14 грн. Натомість не спростовано доводи позивача щодо розміру надбавки до посадового окладу за доступ до державної таємниці за листопад місяць 2019 року в сумі 1341 грн. Таким чином, позивачу не виплачено 500,86 грн (1341 - 840,14) надбавки до посадового окладу за доступ до державної таємниці. Просив позов задовольнити повністю.
У запереченнях на відповідь на відзив відповідач підтримав заперечення, викладені у відзиві. Крім того, зазначив, що ОСОБА_1 у листопаді 2019 року відпрацював 13 робочих днів, тому підстави для виплати йому вказаної надбавки у розмірі 1341 грн (при 21 робочому дні у листопаді 2019 року) відсутні. Також відсутні підстави для доплати позивачу 500 грн як різниці між 1341 грн та виплачених 830,14 грн. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
14.02.2025 на виконання положень Закону України №2825-IX від 13.12.2022, Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України №399 від 16.09.2024, Графіку передачі справ, затвердженого наказом в.о. керівника апарату Київського окружного адміністративного суду №45-0д/ка від 31.12.2024, адміністративну справу №640/4108/20 передано Рівненському окружному адміністративному суду для продовження розгляду.
За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями Рівненського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 адміністративну справу №640/4108/20 передано для розгляду судді Дорошенко Н.О. 
Ухвалою суду від 10.03.2025 адміністративну справу №640/4108/20 прийнято до провадження.
Ухвалою суду від 08.04.2025 відмовлено у задоволенні заяви представника Офісу Генерального прокурора про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 
З`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив та врахував такі фактичні обставини справи.
ОСОБА_1 працював в органах прокуратури України.
Наказом Генерального прокурора України № 287ц від 21.03.2017 позивача призначено на посаду начальника відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Департаменту нагляду за координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України. 
Наказом Генеральної прокурори України від 19.11.2019 № 1608ц позивача із 27.11.2019 звільнено з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Департаменту нагляду за координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Наказано Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні. Підстава: рішення кадрової комісії № 2 (а.с.14).
Дослідженням розрахункового листка за листопад 2019 року (а.с. 124) суд встановив, що ОСОБА_1 в листопаді 2019 року виплачено (з урахуванням відпрацьованих 13 робочих днів) заробітної плати та інших видів платежів на загальну суму 373817,00 грн, з них: Оклад - 5534,29 грн; Надбавка за ОВЗ - 8024,71 грн; Вислуга прокурорів - 2490,43 грн; Премія разова - 15555,60 грн; Премія щомісячна - 12659,68 грн; Компенсація за невикористану відпустку (192 календарні дні) - 330687,36 грн; Індексація доходів 2012 - 219,91 грн; Надбавка за доступ до державної таємниці - 830,14 грн. 
Вважаючи свої права порушеними внаслідок невиплати при звільненні вихідної допомоги та у повному розмірі надбавки до посадового окладу за доступ до державної таємниці, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, визначає Закон України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 № 1697-VII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 1697-VII)
Законом № 1697-VII забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.
Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
В ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді, а саме:
Прокурор звільняється з посади у разі:
1) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров`я;
2) порушення ним вимог щодо несумісності, передбачених статтею 18 цього Закону;
3) набрання законної сили судовим рішенням про притягнення прокурора до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про запобігання корупції";
4) неможливості переведення на іншу посаду або відсутності згоди на це у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі;
5) набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо нього;
6) припинення громадянства України або набуття громадянства іншої держави;
7) подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням;
8) неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді;
9) ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. 
За змістом наказу Генеральної прокурори України (правонаступником якої є Офіс Генерального прокурора) від 19.11.2019 № 1608ц звільнення позивача із 27.11.2019 здійснено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII.
Підпунктом 2 частини першої пункту 19 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” від 19.09.2019 № 113-ІХ (далі - Закон № 113-ІХ) установлено, що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 пункту 7 цього розділу, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора за умови настання однієї з таких підстав, зокрема: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом № 113-ІХ статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Законом № 113-ІХ було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус; частину дев`яту статті 252 після слів дисциплінарної відповідальності та звільнення доповнено словами і цифрами а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу.
КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 КЗпП України).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Спірним у цій справі є питання наявності у позивача права на виплату вихідної допомоги при звільненні.
Суд зазначає, що законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему установлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
У той же час приписами Закону № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівника, є стаття 44 КЗпП України.
Як встановлено судом, наказом Генеральної прокуратури України від 19.11.2019 № 1608ц, яким звільнено позивача з посади та органів прокуратури, наказано Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.
Згідно з розрахунковим листком за листопад 2019 року (а.с. 124) ОСОБА_1 в листопаді 2019 року виплачено (з урахуванням відпрацьованих 13 робочих днів) заробітної плати та інших видів платежів на загальну суму 373817,00 грн.
На день звільнення позивачу не виплачено вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України.
Конституційний Суд України у Рішенні від 07.05.2002 № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.
Суд зауважує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Аналогічна позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 у справі № 804/406/16, від 08.08.2019 у справі № 813/150/16, від 15.04.2021 у справі № 440/3166/20, від 22.07.2021у справі № 300/2000/20, від 28.02.2023 у справі №140/730/20.
В контексті спірних правовідносин суд зауважує, що внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
У зв`язку з чим суд дійшов висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. 
Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом в постанові від 24.10.2024 у справі № 620/4186/21.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За наведених обставин, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, а невиплата такої допомоги свідчить про протиправність поведінки відповідача, що зумовлює наявність підстав для стягнення такої допомоги на користь позивача.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).
Керуючись положеннями абзацу третього пункту 2 розділу І Порядку № 100, суд зазначає, що середня заробітна плата, при визначенні розміру вихідної допомоги, обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Види виплат, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, визначені в підпунктах "а" - "л" пункту 4 розділу ІІІ Порядку № 100, зокрема: 
а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); 
б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); 
в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових). 
При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. 
Згідно з абзацами першим, третім пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом: множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Позивачем у позові наведено розрахунок вихідної допомоги в сумі 57575,06 грн, виходячи з усієї нарахованої йому заробітної плати за вересень (48641,94 грн) та жовтень (50440,79 грн) 2019 року, за виключенням днів тимчасової непрацездатності. Водночас, наведений позивачем розрахунок документально не підтверджується. 
Суд встановив, що згідно з розрахунковими листами позивачу нараховано: за вересень 2019 року - всього 48641,94 грн, за 21 день; за жовтень 2019 року - 50440,79 грн, за 21 день (а.с.125, 126).
Згідно з довідкою Офісу Генерального прокурора від 10.03.2020 № 21-476зп, долученою до відзиву, заробітна плата ОСОБА_1 , що включається у розрахунок середньоденної заробітної плати відповідно до Порядку № 100, становить: за вересень 2019 року - 44582,99 грн, відпрацьовано 19 днів; за жовтень 2019 року - 43702,27 грн, відпрацьовано 20 днів; сума середньоденної заробітної плати складає 2263,76 грн; сума середньої заробітної плати складає 48669,98 грн (2263,72 грн х 21,5 середня планова кількість робочих днів за вересень-жовтень 2019 року) (а.с. 31).
Суд враховує, що у відповіді на відзив позивач не заперечив виконаного відповідачем розрахунку середнього заробітку, складових такого розрахунку, кількості відпрацьованих днів. При цьому складові, включені відповідачем до довідки про середню заробітну плату позивача, предметом судового спору в цій не охоплюються.
Тому, застосовуючи наведені вище правові норми, з урахуванням наданого відповідачем розрахунку середньої заробітної плати позивача відповідно до вимог Порядку № 100, суд доходить висновку, що розмір вихідної допомоги становить 48669,98 грн та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Таким чином, в частині заявленої позивачем до стягнення суми вихідної допомоги в розмірі 8905,08 грн (57575,06 - 48669,98) слід відмовити.
Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої надбавки до посадового окладу за доступ до державної таємниці у сумі 1341 грн, суд враховує таке.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про державну таємницю» у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п. 2 Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 № 414, особам, які працюють в умовах режимних обмежень, крім працівників режимно-секретних органів, установлюється надбавка до посадових окладів (тарифних ставок), заробітної плати (у разі визначення законом її розміру) залежно від ступеня секретності інформації:
відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "особливої важливості", - 20 відсотків;
відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "цілком таємно", - 15 відсотків;
відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "таємно", - 10 відсотків.
Як встановлено судом з матеріалів справи, наказом Генеральної прокуратури України від 01.09.2016 №313 (а.с. 32-33) затверджено порядок виплати працівникам органів прокуратури України надбавки до посадових окладів у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.06.1994 №414. 
Згідно з зазначеним наказом, керівникам структурних підрозділів Генеральної прокуратури України, регіональних, місцевих, військових прокуратур до 23 числа кожного місяця надавати до кадрових підрозділів погоджені з режимно-секретними підрозділами списки підлеглих працівників, які працювали в умовах режимних обмежень, із зазначенням відповідного відсотка до посадового окладу за формою, що додається. Кадровим підрозділам Генеральної прокуратури України та регіональних прокуратур на підставі наданих списків готувати проєкти наказів про встановлення надбавки працівникам відповідної прокуратури.
З наданого відповідачем Списку працівників Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності, які працювали в умовах режимних обмежень, суд встановив, що надбавку за листопад 2019 року встановлено, зокрема, ОСОБА_1 – начальник відділу, у розмірі 15% (а.с.36-39).
Право позивача на отримання такої надбавки за листопад 2019 року підтверджується також відповідною довідкою від 21.11.2019 (а.с. 40-42).
Суд враховує, що чинним законодавством передбачена виплата працівнику надбавки до посадового окладу саме у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, тобто у вз`язку з виконанням в силу посадових повноважень фактичних дій з інформацією з обмеженим доступом
Згідно з розрахунковим листом ОСОБА_1 за листопад 2019 року оклад становить 8940,00 грн; відпрацьовано в листопаді 2019 року 13 робочих днів (а.с. 124). 
Листопад 2019 року налічував 21 робочий день.
Враховуючи викладене, оскільки позивач в листопаді 2019 року впродовж 13 робочих днів виконував роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, суд вважає, що позивачу підлягала до виплати в листопаді 2019 року надбавка за доступ до державної таємниці в розмірі 15% від посадового окладу саме за 13 робочих днів, що складає 830,14 грн (8940 х 15% / 21 х 13).
Розрахунковим листом за листопад 2019 року підтверджується, що в листопаді 2019 року позивачу нараховано до виплати заробітної плати всього на загальну суму 373817,00 грн, в тому числі надбавку за доступ до державної таємниці за 13 робочих днів – 830,14 грн, що відповідає приписам проаналізованого вище чинного законодавства та узгоджується з матеріалами судової справи.
Отже, матеріалами справи не підтверджуються доводи позивача про неправильно нараховану відповідачем суму надбавки за доступ до державної таємниці.
Суд зауважує, що в розумінні КАС України, захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Таким чином, передумовою для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії (похідна вимога) повинна бути наявність факту порушення прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав, тобто вчинення таким суб`єктом протиправних дій, бездіяльності чи прийняття протиправного рішення (основна вимога), які у даному випадку відсутні. Тому позов в частині стягнення з відповідача недоплаченої надбавки до посадового окладу за доступ до державної таємниці задоволенню не підлягає.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні за період з 27.11.2019 по 20.02.2020 в розмірі 157996,96 грн, за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на день винесення судом рішення, виходячи з середньоденного заробітку позивача, який складає 2677,91 грн за один день, суд зазначає таке.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Суд звертає увагу на те, що у даному випадку вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасною, оскільки правопорушення (невиплата вихідної допомоги при звільненні) є триваючим, а позивач може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким буде день фактичного розрахунку.
Враховуючи факт непроведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, суд позбавлений можливості стягнути на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні, а тому вказані вимоги задоволенню не підлягають.
Зважаючи на викладене, позов підлягає частковому задоволенню.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а доказів понесення інших судових витрат матеріали справи не містять, то судові витрати відповідно до статті 139 КАС України не розподіляються. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В :
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі 48669,98 грн (сума зазначена без вирахування податків та зборів, обов`язкових платежів).
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 ) 
Відповідач - Офіс Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011. ЄДРПОУ/РНОКПП 00034051) 
Повний текст рішення складений 23 березня 2026 року.

Суддя       Н.О. Дорошенко