ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1531/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: ОСОБА_1 
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

секретар судового засідання ОСОБА_4 

за участю представників сторін у справі:
Від  ІНФОРМАЦІЯ_1 – ОСОБА_5 
Прокурор  ОСОБА_6 

розглянувши у закритому судовому засіданні апеляційну скаргу: Заступника керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону
на рішення Господарського суду Одеської області від 06.11.2025, суддя суду першої інстанції ОСОБА_7 , м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 17.11.2025
по справі №916/1531/25
за позовом Заступника керівника ІНФОРМАЦІЯ_2 
в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 
до відповідачів:
1) Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_3 » в особі ІНФОРМАЦІЯ_3 ,
2) Фізичної особи–підприємця ОСОБА_8 ,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача – ІНФОРМАЦІЯ_4 
про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження державним нерухомим майном шляхом визнання недійсним договору та зобов`язання звільнити частину приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина.
Заступник керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_5 з позовною заявою до Концерну “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ”, Концерну “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ” в особі ІНФОРМАЦІЯ_3 ”, Фізичної особи–підприємця ОСОБА_8 про:
- усунення перешкод у здійсненні ІНФОРМАЦІЯ_1 права користування та розпорядження державним нерухомим майном шляхом визнання недійсним договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг від 01.01.2025 № ВКС-1566, укладеного між Концерном “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ” в особі ІНФОРМАЦІЯ_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 ;
- усунення перешкод у здійсненні ІНФОРМАЦІЯ_1 права користування та розпорядження державним нерухомим майном шляхом зобов`язання фізичної особи–підприємця ОСОБА_8 звільнити частину приміщення № 1, 2, 3, 4, 5 в будівлі літ. “У” за адресою: АДРЕСА_1 .
В обгрунтування позову, прокурор наголошує, що укладений між Концерном “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ? в особі ІНФОРМАЦІЯ_3 ? та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 договір про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг № ВКС– 1566 є удаваним правочином, що вчинений з метою приховати правочин, який насправді було вчинено (в даному випадку договір оренди), та який в свою чергу укладено поза встановленою законом процедурою без відповідних погоджень та дозволів, що порушує права ІНФОРМАЦІЯ_1 на належне йому державне нерухоме майно, законність розпорядження ним та використання.
Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_5 від 14.10.2025 р. провадження у справі № 916/1531/25 в частині позовних вимог Заступника керівника ІНФОРМАЦІЯ_2 в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 до фізичної особи–підприємця ОСОБА_8 про усунення перешкод у здійсненні ІНФОРМАЦІЯ_1 права користування та розпорядження державним нерухомим майном шляхом зобов`язання фізичної особи – підприємця ОСОБА_8 звільнити частину приміщення № 1, 2, 3, 4, 5 в будівлі літ. “У” за адресою: АДРЕСА_1 , закрито у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Рішенням ІНФОРМАЦІЯ_5 від 06.11.2025 у задоволенні позову Заступника керівника ІНФОРМАЦІЯ_2 в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено.
Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції вказав, що з урахуванням усталеної практики ІНФОРМАЦІЯ_6 , без одночасного існування позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину з огляду на закриття судом за клопотанням відповідача-1, проти якого прокурор та позивач не заперечували, провадження в частині позовної вимоги прокурора про зобов`язання фізичної особи – підприємця ОСОБА_8 звільнити частину приміщення № 1, 2, 3, 4, 5 в будівлі літ. “У” за адресою: АДРЕСА_1 , суд дійшов висновку щодо неефективності способу захисту щодо усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпорядження державним нерухомим майном шляхом визнання недійсним договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг від 01.01.2025 р. № ВКС-1566, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Аргументи учасників справи.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
До ІНФОРМАЦІЯ_7 надійшла апеляційна скарга Заступника керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 06.11.2025 по справі №916/1531/25.
Прокурор вказав, що обраний спосіб захисту у повному обсязі відновлював державі право безперешкодного володіння майном, відповідав природі негаторного позову, характеру порушення інтересів держави та цілям судочинства. Визнання оспорюваного договору недійсним було спрямоване не лише на усунення вже вчинених перешкод у користуванні майном, а й на недопущення їх повторного виникнення в майбутньому шляхом ліквідації правової підстави для протиправного використання державного майна. Закриття провадження в частині вимоги про звільнення Майна у зв`язку з відсутністю предмета спору жодним чином не усунуло потреби у вимозі про визнання Оспорюваного договору недійсним.
Апелянт зазначив, що фактичне користування майном на підставі договору оренди є безповоротним, а тому відновити первісне положення сторін практично неможливо. Адже одна сторона де-факто отримала у користування майно і таке користування вже реалізоване, водночас інша сторона отримала плату, яка фактично є компенсацією вартості користування. За таких обставин фактичне користування майном на підставі удаваного договору унеможливлює в разі визнання його недійсним проведення між сторонами двосторонньої реституції у класичному розумінні.
Прокурор вказав, що закриття провадження в частині вимоги про звільнення майна у зв`язку з відсутністю предмета спору могло бути підставою для задоволення вимоги про визнання оспорюваного договору недійсним, а не для відмови у позові в повному обсязі. Розірвання або виконання сторонами договору не позбавляє права на звернення з позовом про визнання такого договору недійсним.
На думку апелянта, висновок суду першої інстанції про неефективність обраного способу захисту через відсутність окремої вимоги про застосування наслідків недійсності оспорюваного договору суперечить усталеній практиці Верховного Суду та ґрунтується на помилковому визначенні правової природи заявлених вимог. Обраний спосіб захисту відповідає як природі спірних правовідносин, так і публічному інтересу держави, а відмова у позові з підстав, зазначених судом першої інстанції, є наслідком неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Керуючись викладеним вище, апелянт просить рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 06.11.2025 у справі № 916/1531/25 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким позовну вимогу про визнання недійсним договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг від 01.01.2025 № ВКС-1566, укладеного між Концерном « ІНФОРМАЦІЯ_3 » в особі ІНФОРМАЦІЯ_3 » та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 , задовольнити.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.
До ІНФОРМАЦІЯ_7 від ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 06.11.2025 по справі №916/1531/25.
На думку ІНФОРМАЦІЯ_8 , обраний прокурором спосіб захисту у повному обсязі відновлював державі право безперешкодного володіння майном, відповідав природі негаторного позову, характеру порушення інтересів держави та цілям звернення до суду для поновлення порушених прав Позивача. Визнання оспорюваного договору недійсним було спрямоване не лише на усунення вже вчинених перешкод у користуванні майном, а й на недопущення їх повторного виникнення в майбутньому шляхом ліквідації правової підстави для протиправного використання державного майна.
Позивач вказав, що закриття провадження в частині вимоги про звільнення майна у зв`язку з відсутністю предмета спору, жодним чином не усунуло потреби у розгляді першої позовної вимоги про визнання оспорюваного договору недійсним, з урахуванням наявності спору між позивачем і відповідачами, які не зважаючи на те, що визнали і добровільно виконали другу позовну вимогу, і звільнили приміщення, в той же час заперечували щодо першої позовної вимоги і не погоджувались, що укладений ними договір є недійсним.
Міноборони вважає, що закриття провадження в частині другої позовної вимоги про звільнення майна у зв`язку з добровільним виконанням відповідачами вже під час розгляду справи у суді, не могло бути підставою для відмови обґрунтовано заявленого позову, який на момент його подання прокурором передбачав, як визнання оспорюваного договору недійсним, так і застосування наслідків його недійсності - усунення перешкод у користуванні майном. Розірвання або виконання сторонами договору не позбавляє права особи на звернення з позовом про визнання такого договору недійсним.
Позивач просить апеляційну скаргу прокурора задовольнити, рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 06.11.2025 у справі № 916/1531/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну вимогу прокурора про визнання недійсним договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг від 01.01.2025 № ВКС-1566, укладеного між Концерном « ІНФОРМАЦІЯ_3 » в особі ІНФОРМАЦІЯ_3 » та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 .

Рух справи у суді апеляційної інстанції.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/1531/25 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя ОСОБА_1 , судді ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2025.
На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи №916/1531/25 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_7 не надходили.
Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_7 від 08.12.2025 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 06.11.2025 по справі №916/1531/25 до надходження матеріалів справи на адресу ІНФОРМАЦІЯ_7 ; доручено ІНФОРМАЦІЯ_5 невідкладно надіслати матеріали справи №916/1531/25 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_7 .
До ІНФОРМАЦІЯ_7 надійшли матеріали справи №916/1531/25.
Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_7 від 17.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 06.11.2025 по справі №916/1531/25; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 05.01.2026; призначено справу №916/1531/25 до розгляду на 05.02.2026 о 11:00; вирішено справу №916/1531/25 розглядати у закритому судовому засіданні; попереджено учасників справи про обов`язок не розголошувати інформацію, для забезпечення захисту якої розгляд справи відбувається в закритому судовому засіданні. Використання систем відеоконференц-зв`язку та транслювання перебігу судового засідання в мережі Інтернет у закритому судовому засіданні не допускаються; встановлено, що засідання відбудеться у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_7 за адресою: АДРЕСА_2 ; явка представників учасників справи не визнавалася обов`язковою; роз`яснено учасникам судового провадження їх право подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами.
05.02.2026 у судовому засіданні прийняли участь представник ІНФОРМАЦІЯ_1 – ОСОБА_5 та прокурор ОСОБА_6 .
Представники інших учасників справи у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце його проведення повідомлялися належним чином.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали ІНФОРМАЦІЯ_7 від 17.12.2025, якою призначено справу №916/1531/25 до розгляду на 05.02.2026 о 11:00, була отримана в електронному кабінеті ІНФОРМАЦІЯ_4 – 18.12.2025, Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 – 18.12.2025, Південним регіональним управлінням Консерну " ІНФОРМАЦІЯ_3 " – 18.12.2025.
04.02.2026 до ІНФОРМАЦІЯ_7 від ІНФОРМАЦІЯ_3 " надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке обгрунтовано тим, що унаслідок ракетних ударів, здійснених 13 та 27 січня 2026 року, було суттєво пошкоджено будівлю офісу ( АДРЕСА_3 ), в якому розміщувалося основне робоче місце Південного регіонального управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Унаслідок дії вибухової хвилі частина документів була знищена або пошкоджена, офісне приміщення зазнало значних руйнувань та наразі визнане аварійним і небезпечним для перебування людей. Відповідач вказує, що у нього відсутня фактична можливість доступу до необхідних матеріалів справи, відновлення документів та належної підготовки правової позиції Концерну.
Розглянувши дане клопотання, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 11, 12 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Отже, відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу в судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи (подібний висновок викладений у постанові Верховного суду від 07.01.2025 у справі № 910/1/21).
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У даному випадку, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, Південного регіонального управління Концерну “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ? знаходиться за адресою – АДРЕСА_4 . Будь-які відомості щодо знаходження Південного регіонального управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за адресою АДРЕСА_3 у матеріалах справи відсутні.
Крім того, апелянт не надав жодних доказів на підтвердження обставин того, що внаслідок дії вибухової хвилі було пошкоджено офісне приміщення, в якому знаходиться Управління.
Таким чином, апелянтом не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які на його думку є підставою для відкладення розгляду справи.
Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання Південного регіонального управління Концерну “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ? про відкладення розгляду справи.
Явка представників сторін у судове засідання, призначене на 05.02.2026, не визнавалась апеляційним господарським судом обов`язковою, про наявність у сторін доказів, які відсутні у матеріалах справи та без дослідження яких неможливо розглянути апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 06.11.2025 по справі №916/1531/25, до суду не повідомлялося.
Таким чином, колегія суддів вважає, що в даному судовому засіданні повинен відбутися розгляд апеляційної скарги Заступника керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 06.11.2025 по справі №916/1531/25 по суті, не дивлячись на відсутність представників окремих учасників справи, повідомлених про судове засідання належним чином. Відсутність зазначених представників у даному випадку не повинно заважати здійсненню правосуддя.

Щодо клопотання Південного регіонального управління Концерну “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ? про продовження строку на надання відзиву.
До ІНФОРМАЦІЯ_7 надійшло клопотання Південного регіонального управління Концерну “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ? про продовження строку на надання відзиву на апеляційну скаргу, яке обґрунтовано тим, що єдиний представник Концерну у період з 01.01.2026 по 14.01.2026 перебував у відпустці, крім того унаслідок ракетних ударів, здійснених 13 та 27 січня 2026 року, було суттєво пошкоджено будівлю офісу ( АДРЕСА_3 ), в якому розміщувалося основне робоче місце Південного регіонального управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Унаслідок дії вибухової хвилі частина документів була знищена або пошкоджена, офісне приміщення зазнало значних руйнувань та наразі визнане аварійним і небезпечним для перебування людей. Відповідач вказує, що у нього відсутня фактична можливість доступу до необхідних матеріалів справи, відновлення документів та належної підготовки правової позиції Концерну.
Колегія суддів ухвалою у протокольній формі відмовлено у задоволенні даного клопотання з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_7 від 17.12.2025 встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 05.01.2026.
Копія даної ухвали була отримана Концерном у системі електронний суд 18.12.2025.
Таким чином, клопотання про продовження строку на подання відзиву було подано Концерном майже через місяць після спливу такого, що свідчить про відсутність підстав для продовження строку на підставі ч. 2 ст. 119 ГПК України.
В той же час, колегія суддів не приймає до уваги посилання на те, що єдиний представник Концерну у період 01.01.2026 по 14.01.2026 перебував у відпустці, оскільки Концерн був обізнаний про встановлений строк на подання відзиву і йому ніщо не перешкоджало у період до 01.01.2026 подати такий відзив чи хоча б звернутися з обґрунтованим та своєчасним клопотанням про продовження такого строку.
Посилання Концерну на ракетні удари, здійснені 13 та 27 січня 2026 року, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки вони відбулися після закінчення строку на надання відзиву.
Викладені вище обставини свідчать про те, що відсутні підстави для продовження строку на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Фактичні обставини, встановлені судом.
Як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Південне регіональне управління Концерну “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ?, як відокремлений підрозділ, здійснює вид діяльності - “52.10 Складське господарство?.
З матеріалів справи вбачається, що 01.01.2025 року між ОСОБА_9 в особі Південного регіонального управління Концерну “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ? (зберігач) та фізичною особою ОСОБА_8 (поклажодавець) укладено договір про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг № ВКС-1566, відповідно до п. 1.1 якого предметом договору є надання зберігачем послуг по зберіганню товарно-матеріальних цінностей (ТМЦ), що належать поклажодавцю.
За умовами п. 1.2 договору від 01.01.2025 р. № ВКС-1566 послуги, зазначені в п. 1.1 цього договору, поклажодавець зобов`язується оплатити зберігачу в строки та на умовах, передбачених цим договором за вартістю, визначеною у додатку № 1 та у додатку № 2.
Відповідно до п. 2.1 договору від 01.01.2025 р. № ВКС-1566 зберігач зобов`язаний, зокрема:
- прийняти від поклажодавця товарно-матеріальні цінності на зберігання в кількості, одиницях виміру, вартості одиниці та загальної суми ТМЦ відповідно до акту приймання- передачі, забезпечити їх зберігання у цілісності та належному стані. Якщо специфіка ТМЦ не дозволяє точно визначити кількість одиниць ТМЦ, які передаються на зберігання, ТМЦ передаються в упакованій тарі (ящики, контейнери, тощо) (підп. 2.1.1);
- забезпечувати видачу ТМЦ поклажодавцю або його уповноваженим представникам тільки при наявності відповідного доручення (підп. 2.1.2);
- видачу ТМЦ поклажодавцю здійснювати у робочий час, встановлений правилами внутрішнього трудового розпорядку. На момент укладання договору робочий час встановлено з 8-30 до 17-15, обідня перерва з 12-30 до 13-00; вихідні дні - субота та неділя, святкові та неробочі дні згідно з чинним законодавством. У п`ятницю та у передсвяткові дні робочий час з 8-30 до 16-00, надурочні роботи проводити до 21-30 (підп. 2.1.3);
- надавати послуги по зберіганню відповідно до заявлених поклажодавцем і узгоджених із зберігачем кількістю палето-місць (відповідно до розрахунку і п/м = 1 кв.м.) з урахуванням технологічних і пожежних проходів із розрахунку максимального використання площі (підп. 2.1.5);
- зменшувати прийняту до розрахунку заявлену поклажодавцем кількість палето-місць згідно письмовій заявці поклажодавця, яка надається не пізніше ніж за 30 (тридцять) днів до дня перерахунку займаної площі. У випадку, якщо заявка подається пізніше ніж за 30 (тридцять) днів до моменту зменшення заявленої площі, то розрахунок плати ведеться за раніше узгодженою площею (підп. 2.1.6);
- у випадку, якщо заявлено та раніше узгоджено кількість палето-місць (з урахуванням технологічних і пожежних проходів) буде недостатньо для належного зберігання ТМЦ поклажодавця, зберігач збільшує заявлену кількість палето-місць, письмово повідомивши про це поклажодавця (поклажодавець протягом 5 робочих днів з моменту отримання повідомлення має право надати обґрунтовану відмову у письмовому вигляді. У разі неподання у вказаний строк такого обгрунтування, заявлена кількість палето-місць вважається узгодженою та є підставою для кінцевого розрахунку сторін) (підп. 2.1.7).
Згідно з умовами п. 2.2 договору від 01.01.2025 р. № ВКС-1566 поклажодавець зобов`язаний, зокрема:
- заявити та узгодити зі зберігачем необхідну кількість палето-місць (з урахуванням технологічних і пожежних проходів) для зберігання ТМЦ поклажодавця на період не менше 30 (тридцяти) днів (заявка на замовлену площу або двостороння довідка про фактично займану на протязі 30 (тридцяти) днів площу, що обов`язково підписуються уповноваженими представниками сторін і скріплюються печатками, є невід`ємними від цього договору) (підп. 2.2.1);
- самостійно проводити вантажно-вивантажувальні роботи, в такому випадку зберігач не несе ризик випадкового пошкодження (знищення) ТМЦ (підп. 2.2.2);
- письмово попередити зберігача про особливі умови зберігання ТМЦ (температурний режим, вологість, провітрювання, дія електромагнітних полів, тощо), при цьому поклажодавець зобов`язаний відшкодувати витрати, понесені зберігачем. У випадку, якщо для створення особливих умов зберігання ТМЦ зберігач несе додаткові витрати, поклажодавець зобов`язується відшкодувати такі витрати згідно виставлених рахунків (підп. 2.2.4 );
- підписати та повернути зберігачу акт надання послуг протягом двох робочих днів з дня його отримання (особисто під розпис, на електронну пошту, через Укрпошту). В разі технічної неможливості отримати акт надання послуг електронними засобами, зміни електронної пошти чи зміни поштової адреси, повідомити зберігача у дводенний термін, до дня, коли вказаний акт повинен бути підписаний, відповідно до п. 3.6 договору (підп. 2.2.5);
- за необхідністю проведення робіт з прийому ТМЦ у час, що відрізняється від встановленого правилами внутрішнього трудового розпорядку зберігача, надати та узгодити заявку на проведення таких робіт не пізніше 3-х годин до закінчення робочого часу зберігача (підп. 2.2.7);
- нести повну відповідальність згідно з діючим законодавством України за порушення працівниками поклажодавця на території Концерну “Військторгсервіс? вимог нормативних актів з охорони праці та Правил пожежної безпеки в Україні (підп.2.2.9);
- у разі розірвання цього договору, що тягне за собою звільнення займаної від ТМЦ площі, перед їх вивозом підписати акт виконаних робіт (послуг), що були фактично надані зберігачем та здійснити повний розрахунок за отримані послуги (підп. 2.2.11);
Підпунктом 2.2.13 п.2.2 договору від 01.01.2025 р. № ВКС-1566 передбачено, що у разі, якщо на вказане нерухоме майно ІНФОРМАЦІЯ_9 або його регіональним відділенням буде оголошено конкурс про наміри передати вказане майно в оренду та за результатами конкурсу оголошено переможця, поклажодавець повинен звільнити приміщення у визначені зберігачем строки.
Приписами п. 3.1 договору від 01.01.2025 р. № ВКС-1566 визначено, що послуги, зазначені в п. 1.1 цього договору, поклажодавець зобов`язується оплатити зберігачу в строки та на умовах, передбачених цим договором, за вартістю, визначеною у додатку № 1 та площі, заявленої у поданій заявці. Остаточний розмір оплати за надані послуги може коригуватися на підставі п. 2.2.4 цього договору.
Положеннями п. 3.2 договору від 01.01.2025 р. № ВКС-1566 закріплено, що поклажодавець здійснює попередню оплату у розмірі 100% за наступний місяць надання послуг зберігання ТМЦ на займаній площі в термін до 25 числа поточного місяця.
В п. 3.3 договору від 01.01.2025 р. № ВКС-1566 зазначено, що оплата за послуги, надані зберігачем з переліку, визначеному додатком № 2, окрім основних послуг зберігання, здійснюється згідно виставлених рахунків до 15 числа місяця, наступного за місяцем, в якому ці послуги надані.
Між тим п. 3.7 договору від 01.01.2025 р. № ВКС-1566 встановлено, що по завершенню надання послуг в кожному звітному місяці сторони підписують акт приймання-передачі наданих послуг станом на останній робочий день звітного періоду.
Як встановлено п. 4.1 договору від 01.01.2025 р. № ВКС-1566 зберігач несе відповідальність за цілісність прийнятих на зберігання ТМЦ з моменту прийому ТМЦ на склад та оформлення відповідних документів.
Пунктом 4.2 договору від 01.01.2025 р. № ВКС-1566 передбачено, що зберігач не несе відповідальності за якість ТМЦ, що знаходяться на зберіганні при зміні їх якісних характеристик внаслідок природних причин (природні температурно-вологісні коливання, вплив світла, тощо) у випадку, якщо поклажодавець не узгодив особливі умови зберігання згідно п. 2.2.4 цього договору.
За приписами п. 4.3 договору від 01.01.2025 р. № ВКС-1566 з моменту передачі ТМЦ від зберігача до поклажодавця, а саме підписання сторонами акту приймання-передачі, до поклажодавця переходить ризик випадкового пошкодження або втрати ТМЦ.
В разі завдання шкоди майну зберігача, працівникам зберігача та/або третім особам, а також навколишньому середовищу або санітарному стану, внаслідок властивостей ТМЦ, які належать поклажодавцю, обов`язок по відшкодуванню завданої шкоди покладається на поклажодавця (п. 4.4 договору від 01.01.2025 р. № ВКС-1566).
Відповідно до п. 5.1 договору від 01.01.2025 р. № ВКС-1566 цей договір набуває чинності з 01 січня 2025 року і діє до 31 грудня 2025 року.
Як встановлено п. 7.3 договору від 01.01.2025 р. № ВКС-1566, у випадку, якщо поклажодавець заявив та узгодив, але не оплатив та не надав для зберігання на заявленій площі ТМЦ, зберігач має право, без узгодження з поклажодавцем, використати вільну площу. Якщо узгоджена площа була оплачена, але ТМЦ на зберігання надані не були, зберігач може змінити розмір заявленої площі, починаючи з місяця, наступного за тим, за який було внесено платіж.
Пунктом 8.1 договору від 01.01.2025 р. № ВКС-1566 встановлено, що поклажодавець зобов`язаний використовувати нерухоме майно виключно для розміщення та зберігання товарно-матеріальних цінностей, як це визначено умовами цього договору. Використання нерухомого майна в інших цілях, що суперечить вимогам цього договору та чинного законодавства, заборонено. В разі виявлення порушень умов договору щодо використання нерухомого майна не для зберігання товарно-матеріальних цінностей, зберігач залишає за собою право припинити договір в односторонньому порядку з обов`язковим попередженням іншої сторони не менше ніж за 14 (чотирнадцять) днів.
Договір про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг № ВКС-1566 від 01.01.2025 року підписаний сторонами та скріплений відтиском печатки зберігача.
Також в матеріалах справи наявний додаток № 1 до договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг від 01.01.2025 р. № ВКС-1566 “Протокол узгодження цін”, підписаний сторонами та скріплений печаткою зберігача, відповідно до якого узгоджено вартість за зберігання ТМЦ за адресою: частина приміщення № 1, 2, 3, 4, АДРЕСА_5 у розмірі 3367,00 грн. в місяць, із розрахунку, що вартість послуг за 1 палето-місце (37 кв.м.) становить 91,00 грн.
Між тим додатком № 2 до договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг від 01.01.2025 р. № ВКС-1566 узгоджено ціни додаткових послуг, який підписаний сторонами та містить відтиск печатки зберігача.
Крім того, в матеріалах справи наявний акт прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей до договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг від 01.01.2025 р. № ВКС-1566, відповідно до якого відповідачу-1 передано на зберігання ТМЦ на суму 202560,00 грн., зокрема: фрезерний станок 600х400 мм – 1шт, стружковідсмоктувач – 1шт., ПК – 1 шт., стіл комп`ютерний письмовий офісний – 1 шт., свердло NINGBO – 51 шт., свердло для фрезерного верстата – 11 шт., склотекстоліт СТЄФ – 12 шт. Даний акт підписаний сторонами та містить відтиск печатки зберігача.

Мотивувальна частина.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами, та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову, виходячи з таких підстав.

І. Щодо права прокурора на звернення з позовом, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Закон України “Про прокуратуру? визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру? прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21, № 922/1830/19 зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.
Велика ІНФОРМАЦІЯ_10 також неодноразово звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21, № 922/1830/19).
Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру? наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Так, відповідно до частин 3-5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.
Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 р. № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття “інтереси держави?, визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття “інтереси держави? має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України “Про прокуратуру?.
З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).
Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинно бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
У постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків:
- що звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України “Про прокуратуру?, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
- водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
- таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України “Про прокуратуру?, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Зі змісту постанови Верховного Суду у складі колегії суддів ІНФОРМАЦІЯ_11 від 26.05.2021 у справі № 926/14/19 вбачається, що встановлюючи підстави представництва прокурора, суд повинен здійснити оцінку не тільки щодо виконання ним обов`язку попереднього (до звернення до суду) повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень, яке є останнім перед безпосереднім поданням позову до суду, а й наявні у справі інші докази, щодо обставин які йому передували, зокрема, попереднього листування між прокурором та зазначеним органом, яке за своїм змістом може мати різний характер.
Зокрема, такі документи (незалежно від їх назви) можуть бути спрямовані на:
- отримання інформації з метою встановлення наявності або відсутності порушення інтересів держави у випадку виявлення прокурором ознак такого порушення на підставі абзацу четвертого частини четвертої статті 23 Закону України “Про прокуратуру”;
- інформування відповідного органу про виявлені прокурором порушення інтересів держави та отримання інформації щодо обізнаності такого органу про таке порушення та вжиття або невжиття відповідних заходів;
- отримання від відповідного органу інформації (матеріалів та копій), необхідних для здійснення представництва в суді.
При цьому, якщо в процесі такої оцінки буде встановлено, що листування було спрямовано на отримання документів та/або інформації щодо можливого порушення і пов`язано саме зі з`ясуванням факту наявності або відсутності порушення, то обов`язковим є подальше інформування відповідного органу про виявлені прокурором порушення та надання відповідному органу можливості відреагувати протягом розумного строку на повідомлення при поданні відповідного позову прокурором, що відповідає змісту приписів статті 23 Закону України “Про прокуратуру??, усталеній практиці Європейського суду з прав людини та Верховного Суду.
Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру?).
Перший “виключний випадок? передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
“Нездійснення захисту? виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
“Здійснення захисту неналежним чином? виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
“Неналежність? захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Суд звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).
Отже, з урахуванням вищевикладеного, у розумінні положень ст.ст. 73, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України прокурор, звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини здійснення ним повідомлення на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, а також надати докази того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 для підтвердження судом підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого статтею 23 Закону України “Про прокуратуру?, та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення.
Так, прокурором надано до суду першої інстанції витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження № 42023164110000059, зареєстроване 21.07.2023, відповідно до короткого викладу обставин якого зазначено, що під час розгляду ІНФОРМАЦІЯ_12 справи № 916/2381/22 встановлено, що посадовими особами Філії “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ? укладаються договори про надання послуг з розміщення майна (приховані договори оренди) без проведення визначеної Законом України “Про оренду державного та комунального майна? процедури, у зв`язку з чим останніми можливо допущено зловживання службовим становищем.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси у справі № 947/24648/23 від 19.02.2025 року задоволено клопотання прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони про дозвіл на тимчасовий доступ до речей і документів та зобов`язано співробітників та/або представників ІНФОРМАЦІЯ_3 надати тимчасовий доступ до інформації та документів, що знаходяться у володінні ІНФОРМАЦІЯ_3 , стосовно договорів, зокрема, договору ВКС-1566.
Одеською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону надіслано ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також Філії “Південна? Концерну “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ? лист № 39-5-6-451ВИХ-25 від 17.01.2025 року, яким повідомлено, що спеціалізованою прокуратурою здійснюється нагляд у формі процесуального керівництва під час досудового розслідування Слідчим управлінням ГУНП в Одеській області кримінального провадження № 42023164110000059 від 21.07.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, за фактом можливого зловживання службовим становищем посадовими особами Філії “ ІНФОРМАЦІЯ_3 Відтак, керуючись вимогами ст. 23 Закону України “Про прокуратуру?, спеціалізована прокуратура повідомила про наведені правопорушення та наявність підстав для вжиття заходів щодо захисту інтересів держави, у тому числі шляхом пред`явлення позовів, а також необхідність у найкоротший строк надати відповідь на даний лист з підтверджуючими документами та інформацією про вжитті заходи або причини їх невжиття, окрім того, спеціалізована прокуратура прохала надати копії усіх діючих договорів щодо нерухомого майна, яке є державною власністю і закріплюється за Філією “ ІНФОРМАЦІЯ_3 , укладених між філією та фізичними особами-підприємцями або юридичними особами, а також надати перелік майна, що є державною власністю та закріплене за філією.
Також Одеською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону надіслано ІНФОРМАЦІЯ_1 лист № 39-5-6-1392ВИХ-25 від 05.02.2025 року, в якому зазначено інформацію про те, що ІНФОРМАЦІЯ_13 “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ? укладалися договори надання послуг зберігання, предметом яких фактично є користування державним нерухомим майном за певну плату (оренда), та, керуючись вимогами ст. 23 Закону України “Про прокуратуру?, повідомила про зазначені правопорушення та наявність підстав для вжиття заходів щодо захисту інтересів держави, у тому числі шляхом пред`явлення позовів, а також необхідність у найкоротший строк надати відповідь на даний лист з підтверджуючими документами та інформацією про вжитті заходи або причини їх невжиття.
На визначені вище листи ІНФОРМАЦІЯ_14 надано відповідь від 17.03.2025 № 220/74/ВихЗПІ/49, в якій зазначено, що Концерном “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ? видано наказ від 26.02.2025 № 11-АГ “Про дотримання вимог чинного законодавства стосовно ведення договірної роботи в Концерні Військторгсервіс?, пунктом 1 якого передбачено обов`язок вжити дієвих заходів щодо припинення правовідносин із контрагентами, які здійснюють використання державного нерухомого майна за договорами про надання послуг та/або зберігання ТМЦ та недопущення їх укладання в подальшому. На виконання наказу ІНФОРМАЦІЯ_3 ? від 05.03.2025 (лист № 256) повідомлено про направлення листів контрагентам про припинення вказаних правовідносин. Додатками до даного листа ІНФОРМАЦІЯ_8 є наказ від 26.02.2025 № 11-АГ “Про дотримання вимог чинного законодавства стосовно ведення договірної роботи в ІНФОРМАЦІЯ_3 ? та лист № 206 від 05.03.2025 року ІНФОРМАЦІЯ_3 ?.
11.02.2025 Одеською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону надіслано ІНФОРМАЦІЯ_3 ? лист № 39-5-6-1579ВИХ-25, в якому, керуючись вимогами ст. 23 Закону України “Про прокуратуру?, з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави прокуратура просила надати інформацію, а також необхідні документи.
У відповідь на зазначений вище лист ІНФОРМАЦІЯ_3 ? надано спеціалізованій прокуратурі відповідь № 245 від 07.03.2025 р., в якій повідомлено, що затребувані документи та копії документів будуть надані у повному обсязі після отримання ухвали слідчого суді про витребування таких документів.
Також ІНФОРМАЦІЯ_3 ? надіслано спеціалізованій прокуратурі лист № 244 від 07.03.2025 р., в якому, посилаючись на норми чинного законодавства, а також висновки, викладені ІНФОРМАЦІЯ_15 у постанові по справі № 2-383/2010 від 14.11.2018 р., щодо презумпції правомірності правочину, управління зазначило, що висновки прокуратури про наявність порушень під час користування та розпорядження державним майном є передчасними та необґрунтованими.
Листом від 11.04.2025 року № 39-5-6-3704ВИХ-25 ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомила ІНФОРМАЦІЯ_1 в порядку ст. 23 ЗУ “Про прокуратуру? про те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 будуть пред`явлені позовні заяви в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Так, звертаючись до суду з позовом, прокурор стверджував про порушення інтересів держави внаслідок укладення відповідачами оспорюваного договору як удаваного правочину.
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань засновником Концерну “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ? є ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 413860763 від 18.02.2025 р. власником будівлі та споруди складського комплексу, загальною площею 8369,5 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , є Держава Україна в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Таким чином, зважаючи на викладене, ІНФОРМАЦІЯ_1 як орган, уповноважений державою на здійснення контролю за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечення ефективного і цільового використання бюджетних коштів, як орган, до сфери управління якого належить Концерн, є компетентним у спірних правовідносинах та має повноваження щодо захисту інтересів держави у них.
Між тим ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаючи про порушення прав та інтересів держави, та маючи відповідні повноваження для їх захисту, належного захисту таких прав та інтересів не здійснило.
У листах від 17.01.2025 р. № 39-5-6-451ВИХ-25 та від 05.02.2025 р. № 39-5-6-1392ВИХ-25, наявних у справі та адресованих ІНФОРМАЦІЯ_1 , прокурор повідомляв про виявлені зловживання уповноважених осіб Концерну при укладенні низки правочинів щодо державного майна, зокрема, й оспорюваного договору.
Крім того, листом від 11.04.2025 року № 39-5-6-3704ВИХ-25 ІНФОРМАЦІЯ_2 в порядку ст. 23 Закону України статті 23 Закону України “Про прокуратуру? повідомила ІНФОРМАЦІЯ_1 про подальше звернення до суду з позовними заявами в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 до фізичних осіб-підприємців та юридичних осіб про визнання недійсними договорів, та усунення перешкод шляхом зобов`язання звільнити нерухоме майно.
Так, прокурор в порядку положень ст. 23 Закону України “Про прокуратуру? звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_5 з позовом по даній справі, в якому зазначив про необхідність вжиття ним заходів, спрямованих на захист інтересів держави у зв`язку з бездіяльністю уповноваженого органу - ІНФОРМАЦІЯ_1 у спірних правовідносинах, пов`язаних з ефективним використанням державного майна.
Враховуючи викладені прокурором у позовній заяві обґрунтування, встановлені судом обставини справи та беручи до уваги характер спірних правовідносин, господарський суд вважає, що прокурор обґрунтовано та з дотриманням вимог ст. 53 Господарського процесуального кодексу України та ст. 23 Закону України “Про прокуратуру? подав позовну заяву в інтересах держави в особі визначеного ним позивача - ІНФОРМАЦІЯ_1 , а протилежні доводи відповідачів цього не спростовують та визнаються необґрунтованими.

2. Щодо суті позовних вимог.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За приписами ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України закріплено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як зазначає відповідач-1, договір про надання послуг № ВКС-1566 від 01.01.2025 р., укладений між Концерном “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ? в особі Південного регіонального управління Концерну “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ? та фізичною особою ОСОБА_10 , є договором зберігання, натомість прокурор та позивач стверджують, що укладений між сторонами договір є прихованим договором оренди нерухомого майна.
Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Частиною третьою статті 936 Цивільного кодексу України закріплено, що договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.
Згідно з ч. 1 ст. 937 Цивільного кодексу України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.
Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.
Статтею 938 Цивільного кодексу України визначено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.
За ч. 1 ст. 942 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 943 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний виконувати свої обов`язки за договором зберігання особисто. Зберігач має право передати річ на зберігання іншій особі у разі, якщо він вимушений це зробити в інтересах поклажодавця і не має можливості отримати його згоду. Про передання речі на зберігання іншій особі зберігач зобов`язаний своєчасно повідомити поклажодавця.
Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 946 Цивільного кодексу України встановлено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо зберігання припинилося достроково через обставини, за які зберігач не відповідає, він має право на пропорційну частину плати.
Частинами 1, 2 статті 947 Цивільного кодексу України визначено, що витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання. Витрати, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві.
Відповідно до ч. 1 ст. 949 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.
За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 950 Цивільного кодексу України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця.
Зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився (ч. 1 ст. 953 Цивільного кодексу України).
Статтею 955 Цивільного кодексу України визначено, що положення параграфа 1 цієї глави застосовуються до окремих видів зберігання, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про окремі види зберігання або законом.
Згідно зі статтею 956 Цивільного кодексу України товарним складом є організація, яка зберігає товар та надає послуги, пов`язані зі зберіганням, на засадах підприємницької діяльності. Товарний склад є складом загального користування, якщо відповідно до закону, інших нормативно правових актів або дозволу (ліцензії) він зобов`язаний приймати на зберігання товари від будь-якої особи.
Відповідно до статті 957 Цивільного кодексу України за договором складського зберігання товарний склад зобов`язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності. Договір складського зберігання, укладений складом загального користування, є публічним договором. Договір складського зберігання укладається у письмовій формі. Письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом.
За умовами ч.ч. 1, 2 статті 959 Цивільного кодексу України товарний склад зобов`язаний за свій рахунок оглянути товар при прийнятті його на зберігання для визначення його кількості та зовнішнього стану. Товарний склад зобов`язаний надавати поклажодавцеві можливість оглянути товар або його зразки протягом усього часу зберігання, а якщо предметом зберігання є речі, визначені родовими ознаками, - взяти проби та вжити заходів, необхідних для забезпечення його схоронності.
Частиною першою статті 961 Цивільного кодексу України передбачено, що товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію; просте складське свідоцтво; подвійне складське свідоцтво.
Правовідносини, пов`язані з оформленням, видачею, погашенням простих і подвійних складських свідоцтв, порядком їх реєстрації врегульовані Законом України “Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва?.
Статтею 2 вказаного Закону України “Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва? визначено, що складські свідоцтва бувають двох видів - прості складські свідоцтва і подвійні складські свідоцтва.
Складські свідоцтва видаються лише сертифікованими складами, які отримали сертифікат про відповідність надання послуг із зберігання.
Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України “Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва? передбачено, що сертифікований склад згідно із цим Законом має право видавати складські свідоцтва виключно після одержання сертифіката про відповідність надання послуг із зберігання товарів і тільки на ті групи товарів, які зазначені в сертифікаті. Сертифікація та позбавлення товарного складу сертифіката про відповідність надання послуг із зберігання товарів здійснюються уповноваженим органом згідно із розробленим ним положенням.
Сертифікований склад повинен затвердити регламент своєї роботи (регламент сертифікованого складу). Регламент сертифікованого складу повинен бути доступним для ознайомлення будь-яким особам і не може становити комерційну таємницю.
Вимоги до змісту регламенту сертифікованого складу затверджує уповноважений орган з урахуванням вимог закону (ч. 3 ст. 9 Закону України “Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва?).
Правовий аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що, як правило, договір зберігання укладається без права користування річчю, адже правовою метою такого договору є забезпечення збереження речі та повернення її непошкодженою, оскільки така річ перебуває у володінні зберігача, але не у користуванні. Право користування річчю зберігач може отримати за попередньою згодою поклажодавця, і в такому разі виникають правовідносини найму (якщо користування платне).
Отже, з огляду на наведені вище норми договір зберігання має наступні ознаки:
- здійснення передачі речі поклажодавцем зберігачу;
- зберігання речі саме зберігачем особисто або ж передання її для цього іншій особі, якщо він вимушений це зробити в інтересах поклажодавця і не має можливості отримати його згоду;
- наявність у зберігача обов`язку з повернення речі в схоронності за спливом строку зберігання або на першу вимогу поклажодавця;
- внесення плати за зберігання за оплатним договором; наявність відповідальності зберігача за втрату (нестачу) або пошкодження речі.
Окрім того, договір зберігання, що укладається з професійним зберігачем, який здійснює свою діяльність як товарний склад, має додаткові ознаки, а саме:
- обов`язок товарного складу оглянути товар (частина перша статті 959 Цивільного кодексу України);
- право поклажодавця оглядати товар або його зразки, брати проби протягом усього часу зберігання;
- законодавчо встановлений обов`язок для товарного складу видавати складські документи (частина перша статті 961 Цивільного кодексу України).
Разом з тим, проаналізувавши умови оспорюваного договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність обставин, які би підтверджували здійснення відповідачами дій, направлених на виконання умов саме договору зберігання.
Спірний договір не містить умов щодо здійснення Південним регіональним управлінням Концерну “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ? діяльності товарного складу у розумінні норм статей 956, 957, 959, 961 Цивільного кодексу України, ст. 9 Закону України “Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва?, а тому оспорюваний договір про надання послуг не є договором зберігання.
Крім того, суд з огляду на зміст договору дійшов висновку, що договір про надання послуг № ВКС-1566 від 01.01.2025 р., укладений між Концерном “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ? в особі Південного регіонального управління Концерну “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ? та фізичною особою ОСОБА_8 , містить істотні умови саме договору оренди державного майна.
Статтею 395 Цивільного кодексу України визначено, що речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 397, ч. 1 ст. 398 Цивільного кодексу України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.
За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
Статтею 761 Цивільного кодексу України визначено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.
Особливості найму (оренди) державного і комунального майна встановлюються Законом України “Про оренду державного та комунального майна? (ч.ч. 1, 3 ст. 759 Цивільного кодексу України).
Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України “Про оренду державного та комунального майна? оренда - речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк.
Отже, для кваліфікації правочину як договору оренди необхідним є встановлення передачі за його умовами від однієї сторони до іншої правомочностей володіння і користування майном. За відсутності передачі такої правомочності як володіння, тобто фактичного панування особи над річчю або ж юридично забезпеченої можливості такого панування, не відбувається й передача майна в оренду.
Як зазначалося раніше, в п.п. 2.1.5, 2.1.6, 2.1.7, 3.1, 3.7 договору від 01.01.2025 р. № ВКС-1566 сторони домовилися, що зберігач зобов`язався надати послуги по зберіганню відповідно до заявлених поклажодавцем і узгоджених зі зберігачем кількістю палето-місць, зменшувати прийняту до розрахунку заявлену поклажодавцем кількість палето-місць, або збільшувати заявлену кількість палето-місць у разі недостатності; поклажодавець зобов`язується оплатити послуги в строки та на умовах, передбачених цим договором, за вартістю, визначеною у додатку № 1, та площі, заявленої у поданій заявці, щомісяця сторони підписують акти приймання-передачі наданих послуг.
Відповідно до п. 2.2 договору від 01.01.2025 р. № ВКС-1566 поклажодавець зобов`язаний: самостійно проводити вантажно-вивантажувальні роботи (п.п. 2.2.2.); забезпечити дотримання працівниками поклажодавця правил техніки безпеки, охорони праці та нормативних актів з питань пожежної безпеки та відповідно до п.п. 2.2.9 несе повну відповідальність за їх порушення власними працівниками на території Концерну, опрацьовувати (приймати, складувати, зберігати, комплектувати, сортувати, відвантажувати тощо) вантажі на території виконавця.
Підпункт 2.2.11 п. 2.2 договору від 01.01.2025 р. № ВКС-1566 прямо передбачає, що розірвання цього договору тягне за собою звільнення займаної від ТМЦ площі, натомість підпункт 2.2.13 п. 2.2 договору передбачає обов`язок поклажодавця звільнити приміщення у разі, якщо на вказане нерухоме майно ІНФОРМАЦІЯ_9 або його регіональним відділенням буде оголошено конкурс.
При цьому згідно з п. 8.1 договору від 01.01.2025 р. № ВКС-1566 сторони домовилися, що поклажодавець зобов`язаний використовувати нерухоме майно виключно для розміщення та зберігання товарно-матеріальних цінностей.
Аналізуючи вищевказані умови договору, господарський суд доходить висновку, що за оспорюваним договором Південне регіональне управління Концерну “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ? фактично передає нерухоме майно (приміщення та територію), визначене для певного замовника, для розміщення та складування ним свого майна, за плату, що встановлюється виходячи із конкретної площі, виділеної для цих цілей.
Водночас, такий спосіб використання (розміщення та складування товару) неможливий без фактичного володіння цим нерухомим майном.
Отже, за умовами оспорюваного договору Південне регіональне управління Концерну “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ? передає іншій стороні правомочності володіння і користування майном, тобто фактичне панування над річчю та юридично забезпечену можливість такого панування.
Таким чином, враховуючи умови укладеного між відповідачами договору, можна дійти висновку про спрямованість волі сторін оспорюваного договору на встановлення інших цивільно-правових (орендних) відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим договором про надання послуг, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин щодо найму нерухомого майна, яке належить до державної власності.
При цьому визначення назви оспорюваного правочину як “договір про надання послуг?, невикористання при його вчиненні понять, які притаманні такому виду правочинів як найм, зокрема, “орендодавець? та “орендар?, закріплення умови про площу майна, яке передається контрагенту, в умові про визначення вартості, тобто у завуальований спосіб, не оформлення акту приймання-передачі об`єкта оренди, є засобами, які використані задля приховання суті правочину, що свідчить про намір сторін приховати насправді вчинений ними правочин. Так само не оформлення акту приймання-передачі об`єкта оренди, у даному випадку, не є достатньою підставою для висновку про відсутність між сторонами фактичних орендних правовідносин, адже неналежне оформлення відповідних відносин є саме тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі майна у володіння та користування (оренду).
Внаслідок укладення оспорюваного договору фізична особа-підприємець ОСОБА_8 отримала у володіння та користування частину нерухомого майна з певною площею на конкретний строк та за фіксовану плату, що визначається залежно від кількості квадратних метрів зайнятої ним площі. Вказана обставина свідчить про настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Наведені вище умови договору дозволяють дійти висновку про те, що його сторонами насправді вчинено правочин щодо найму (оренди) нерухомого майна, що належить до державної форми власності.
Відтак, положення умов спірного договору свідчать про те, що він є удаваним та містить істотні умови й ознаки договору, які передбачені законодавством України для договорів оренди державного майна, а волевиявлення сторін при його укладенні було направлено не на зберігання державного майна, а на користування відповідачем-3 державним майном для власних потреб.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірний договір є удаваним правочином та за своєю правовою природою є договором оренди, у зв`язку з чим доводи прокурора та позивача у цій частині знаходять своє підтвердження.
Відповідно до статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін мають регулюватися правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Згідно із зазначеними нормами права сам факт вчинення удаваного правочину не є підставою для визнання його недійсним. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Аналогічний висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 14.06.2023 у справі № 916/1714/22. Водночас може бути визнано недійсним правочин, який сторони насправді вчинили, за наявності для цього підстав, якщо такий правочин є оспорюваним.
В той же час, безпідставним є посилання відповідача на принцип свободи договору, в тому числі, з огляду на існування й іншого принципу ius publicum privatorum pactis mutari non potest (публічне право не може бути змінено приватними угодами).
Використання принципу свободи договору, за наявності чіткого правового регулювання конкретних правовідносин не може бути використано для уникнення необхідності його дотримання, а приватно-правові інструменти не повинні створювати ілюзію дотримання законодавства та добросовісності дій учасників договірних відносин.
Відповідно до усталеної позиції, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на його зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16-ц, постановах Верховного Суду від 02.02.2022 у справі № 927/1099/22, від 15.06.2018 у справі № 916/933/17, від 15.05.2018 у справі № 906/854/17, постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-1026цс16.
Сутність договору визначається за його дійсною спрямованістю та спільною правовою метою для обох сторін, а не лише його формальними положеннями. Штучне диференціювання мети правочину для кожної зі сторін з акцентуванням її у тексті договору може додатково свідчити про його удаваність та орієнтованість на приховування іншого правочину, який насправді вчиняється.
Отже, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що спірний договір за своєю правовою природою є договором оренди, тому до нього слід застосовувати правила, передбачені для договору найму (оренди) державного/комунального майна, врегульовані положеннями Закону України “Про оренду державного та комунального майна?.
Так, ч. 1 ст. 2 Закону України “Про оренду державного та комунального майна? визначено, що законодавство України про оренду державного та комунального майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим, складається з цього Закону, інших законодавчих актів.
Відповідно до ч. 5 ст. 2 Закону України “Про оренду державного та комунального майна? оренда здійснюється на основі таких принципів: законності; відкритості та прозорості; рівності та змагальності; державного регулювання та контролю; врахування особливостей об`єктів державної та комунальної форм власності; захисту економічної конкуренції; створення сприятливих умов для залучення інвестицій; повного, своєчасного, достовірного інформування про об`єкти оренди та порядок передачі їх в оренду; забезпечення конкурентних умов оренди та інших видів договорів.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України “Про оренду державного та комунального майна? об`єктами оренди за цим Законом є, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення, а також їх окремі частини); інше окреме індивідуально визначене майно.
Відповідно до пунктів “а?, “г? ч. 2 ст. 4 Закону України “Про оренду державного та комунального майна? орендодавцями є: ІНФОРМАЦІЯ_9 - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна (будівель, споруд, їх окремих частин), а також майна, що не увійшло до статутного капіталу, що є державною власністю (крім майна, що належить до майнового комплексу ІНФОРМАЦІЯ_16 та ІНФОРМАЦІЯ_17 , а також майна, що належить закладам вищої освіти та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам, та інших випадків, передбачених галузевими особливостями оренди майна), у тому числі переданого на праві узуфрукта державного майна; балансоутримувачі - щодо: - нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 400 квадратних метрів на одного балансоутримувача, якщо менший розмір площі не встановлено рішенням представницького органу місцевого самоврядування - щодо об`єктів комунальної власності або галузевими особливостями оренди майна; нерухомого майна для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів - на строк, що не перевищує п`яти календарних днів протягом шести місяців, а також щодо майна, яке передається суб`єктам виборчого процесу для проведення публічних заходів (зборів, дебатів, дискусій) під час та на період виборчої кампанії; нерухомого майна для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів - на строк, що не перевищує 30 календарних днів протягом одного року щодо кожного орендаря, якщо балансоутримувачем є державне або комунальне підприємство, установа, організація, що здійснює діяльність з організування конгресів і торговельних виставок; іншого окремого індивідуально визначеного майна.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України “Про оренду державного та комунального майна? етапність передачі в оренду державного та комунального майна передбачає: прийняття рішення щодо наміру передачі майна в оренду; внесення інформації про потенційний об`єкт оренди до ЕТС (електронної торгової системи); прийняття рішення про включення потенційного об`єкта оренди до одного із Переліків; опублікування інформації про потенційний об`єкт оренди, щодо якого прийнято рішення про включення до одного з Переліків, в ЕТС; розміщення в ЕТС оголошення про передачу майна в оренду; проведення аукціону на право оренди майна або передача об`єкта в оренду без проведення аукціону, укладення та публікація в ЕТС договору оренди.
Частиною другою статті 5 Закону України “Про оренду державного та комунального майна? встановлено, що Порядок передачі в оренду державного та комунального майна, включаючи особливості передачі його в оренду визначається Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері реалізації майна (майнових прав, інших активів) або прав на нього на конкурентних засадах у формі аукціонів, у тому числі електронних аукціонів, та здійснює контроль за її реалізацією.
Особливості передачі в оренду комунального майна, передбачені цим Законом, додатково можуть визначатися рішенням представницьких органів місцевого самоврядування з урахуванням вимог і обмежень, передбачених цим Законом і Порядком передачі майна в оренду.
Порядок передачі в оренду державного та комунального майна затверджено постановою Кабінету Міністрів України “Деякі питання оренди державного та комунального майна? від 03.06.2020 № 483.
Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна? орендна плата визначається за результатами аукціону. У разі передачі майна в оренду без проведення аукціону орендна плата визначається відповідно до Методики розрахунку орендної плати, яка затверджується Кабінетом Міністрів України щодо державного майна та представницькими органами місцевого самоврядування - щодо комунального майна. У разі якщо представницький орган місцевого самоврядування не затвердив Методику розрахунку орендної плати, застосовується Методика, затверджена Кабінетом Міністрів України.
За умовами ч. 3 ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна? орендна плата підлягає коригуванню на індекс інфляції згідно з Методикою розрахунку орендної плати. Якщо орендар отримав майно в оренду без проведення аукціону, відповідне коригування орендної плати на індекс інфляції здійснюється щомісячно.
Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна? орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності. Порядок розподілу орендної плати для об`єктів, що перебувають у державній власності, між державним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначається Порядком передачі майна в оренду.
Відповідно до п. 132 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, у разі, коли орендодавцем майна є ІНФОРМАЦІЯ_18 , орендна плата спрямовується: за єдині майнові комплекси державних підприємств - до державного бюджету; за об`єкти, передані на праві узуфрукта державного майна, - до державного бюджету; за нерухоме майно державних підприємств, установ, організацій (крім підприємств, установ та організацій галузі кінематографії, що належать до сфери управління МКІП, - на період до 31 грудня 2021 р., та державних підприємств, організацій, установ та закладів, яким указом Президента України надано статус національних та які провадять діяльність з організації конгресів і торговельних виставок) - 70 відсотків орендної плати до державного бюджету, 30 відсотків балансоутримувачу майна.
Абзацами 5, 6, 7 п. 132 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, визначено, що у разі коли орендодавцем майна є балансоутримувач, крім підприємств, установ та організацій, які перебувають у віданні ІНФОРМАЦІЯ_19 , а також підприємств, установ та організацій галузі кінематографії, що належать до сфери управління МКІП (на період до 31 грудня 2021 р.), державного підприємства із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами, майно якого передається дипломатичним представництвам та консульським установам іноземних держав, представництвам міжнародних міжурядових організацій в Україні, та державних підприємств, організацій, установ та закладів, яким указом Президента України надано статус національних та які провадять діяльність з організації конгресів і торговельних виставок, орендна плата спрямовується: за окреме індивідуально визначене майно підприємства, організації (крім нерухомого) - балансоутримувачу; за єдиний майновий комплекс структурного підрозділу підприємства, організації, нерухоме майно - 70 відсотків орендної плати балансоутримувачу, 30 відсотків - до державного бюджету.
В даному випадку, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження дотримання сторонами договору про надання послуг № ВКС-1566 від 01.01.2025 р. норм Закону України “Про оренду державного та комунального майна? від 03.10.2019 № 157-IX та положень Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, щодо порядку його укладення та етапності передачі в оренду державного та комунального майна, а саме:
- прийняття рішення щодо наміру передачі майна в оренду;
- внесення інформації про потенційний об`єкт оренди до ЕТС (електронної торгової системи);
- прийняття рішення про включення потенційного об`єкта оренди до одного із Переліків;
- опублікування інформації про потенційний об`єкт оренди, щодо якого прийнято рішення про включення до одного з Переліків, в ЕТС;
- розміщення в ЕТС оголошення про передачу майна в оренду;
- проведення аукціону на право оренди майна або передача об`єкта в оренду без проведення аукціону, укладення та публікація в ЕТС договору оренди з умовами про розподіл орендної плати між державним бюджетом та балансоутримувачем.
Тобто, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження дотримання наведених вимог законодавства щодо визначеного порядку надання державного майна в оренду.
В порушення вимог ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна? спірний договір не містить такої істотної умови, як орендна плата за використання орендованого майна. Крім того, матеріалами справи не підтверджено, що при укладанні спірного договору було проведено оцінку майна для визначення орендної плати.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, викладено в ст. 202 Цивільного кодексу України, серед яких, зокрема, вимога, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
Положеннями ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, суд висловив правову позицію, що господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Згідно з ч. 1 ст. 235 Цивільного кодексу України удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.
Виходячи з положень ст. 235 Цивільного кодексу України, специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він приховує реальний правочин. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.
Закон не встановлює недійсність удаваного правочину, однак передбачає застосування до відносин сторін норм права, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.
Так, ІНФОРМАЦІЯ_15 у постанову від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16-ц, зроблено правовий висновок, що, установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), суд на підставі ст. 235 Цивільного кодексу України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.
За ст. 6, 627, 628 Цивільного кодексу України свобода договору проявляється, у тому числі, у можливості сторін на власний розсуд визначати умови договору, які і становлять його зміст (за винятком умов, які конкретно передбачені законом щодо того чи іншого виду договорів).
При цьому правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст договору. Тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.
Отже, за обставинами справи, що розглядається, правильна кваліфікація правової природи спірного договору має вирішальне значення для прийняття рішення щодо обґрунтованості позовних вимог прокурора та можливості їх задоволення.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, господарський суд вважає, що зміст договору про надання послуг № ВКС-1566 від 01.01.2025 р., який передбачає передання в користування (оренду) нерухомого майна, що належить до державної форми власності, з порушенням законодавчо встановленої процедури, суперечить вищенаведеним нормам Закону України “Про оренду державного та комунального майна?, а відтак наявні підстави для визнання цього правочину недійсними відповідно до норм ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
У даному випадку, колегія суддів застосовує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 27.11.2018 року по справі № 905/1227/17, якою ІНФОРМАЦІЯ_20 відступила від висновку щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленій постанові ІНФОРМАЦІЯ_6 від 23 грудня 2015 року у справі № 918/144/15 (провадження № 3-1143гс15), та зазначила, що розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним.
В свою чергу, визначений положення Закону України “Про оренду державного та комунального майна” та Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, порядок передачі державного майна в оренду у спірних правовідносинах відповідачами дотримано не було. 
Крім того, в порушення вимог ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” оспорюваний договір не містить такої істотної умови як орендна плата за використання орендованого майна, крім того, матеріалами справи не підтверджено, що при укладанні спірного договору було проведено оцінку майна для визначення орендної плати. 
З огляду на викладене вище, при укладенні оспорюваного договору не було дотримано обов`язкових вимог чинного законодавства, яке регулює питання надання в оренду державного майна, що в свою чергу свідчить про те, що оспорюваний правочин є таким, що суперечить закону та підлягає визнанню недійсним у судовому порядку.
Щодо посилання відповідача на те, що у спірних правовідносинах передумовою для внесення об`єкта нерухомості до Переліку об`єктів першого типу є звернення ІНФОРМАЦІЯ_9 до ІНФОРМАЦІЯ_1 та отримання позитивного рішення на користь Концерну, а тому у будь-якому випадку за відсутності доказів вчинення вказаних дій останній не може визнаватися таким, що порушив встановлену законодавством процедуру передачі державного майна в оренду, колегія суддів зазначає наступне.
У даному випадку, відповідач по суті намагається перекласти власну відповідальність за недотримання порядку передачі державного майна в оренду на ІНФОРМАЦІЯ_9 чи ІНФОРМАЦІЯ_1 , хоча насправді ухилення від цієї процедури є якраз однією з основних причин, з якої сторони вдаються до конструкції удаваного правочину, і саме з цієї причини ІНФОРМАЦІЯ_9 та ІНФОРМАЦІЯ_1 могли навіть не знати про існування оспорюваного договору. Більше того, у спірних правовідносинах зазначені обставини не впливають на вирішення спору, адже предмет доказування у спорі про визнання недійсним оспорюваного договору не формують.
В той же час, безпідставним також було посилання відповідача-1 на те, що прокурором не наведено жодних доказів та доводів на підтвердження порушень фінансових інтересів держави та заподіяння матеріальної шкоди, адже як вірно встановив суду першої інстанції позовна заява стосується саме усунення перешкод у користуванні майном, а не стягнення збитків чи відповідних втрат.
Безпідставним також було посилання відповідача-1 на те, що провадження у справі підлягає закриттю на підставі ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки у договорі відсутні посилання на статус фізичної особи як ФОП, відсутні будь-які реквізити, що підтверджують здійснення підприємницької діяльності (реєстраційні дані, печатка ФОП тощо), умови договору не мають ознак господарської діяльності з боку фізичної особи, а зі змісту договору та обставин його укладення вбачається, що воля сторін спрямовувалась на встановлення цивільно-правових, а не господарських правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 24 Цивільного кодексу України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.
У статтях 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обовязки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та ФОП, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.
Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Тобто, фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання.
Колегія суддів також враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03.07.2019 по справі № 916/1261/18, про те, що вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.
Як вірно зазначив суд першої інстанції, наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, наданим до суду додатковою угодою № 1 від 01.04.2025, рахунком на оплату № 40 від 01.01.2025, актом надання послуг № 40 від 31.01.2025, рахунком на оплату № 246 від 01.02.2025, актом надання послуг № 244 від 28.02.2025, рахунком на оплату № 599 від 20.02.2025, актом надання послуг № 603 від 31.03.2025, рахунком на оплату № 947 від 24.03.2025, актом надання послуг № 949 від 30.04.2025, складеними на підставі договору зберігання майна ВКС-1566, стосовно послуг з розміщення та зберігання на закритій території за період з січня по квітень 2025 року, підтверджується господарський характер спірних правовідносин та те, що ОСОБА_8 діяла саме як фізична особа-підприємець, укладаючи спірний договір.
Дані акти та рахунки в сукупності з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань передбачають види економічної діяльність ФОП ОСОБА_8 щодо оптової торгівлі іншими товарами господарського призначення, оптової торгівлі машинами й устаткуванням для текстильного, швейного та трикотажного виробництва (основний), а також інші види роздрібної торгівлі поза магазинами та оборотно-сальдові відомості по рахунку 3771 за січень-лютий 2025 року, а також звіт за 1 квартал 2025 року разом з довідкою про обороти рахунку 02 за 01.01.2025-29.03.2025 відносно контрагента – ФОП ОСОБА_8 , підтверджують укладання договору саме для забезпечення господарської діяльності, а не для особистих потреб фізичної особи.
З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зазначення в договорі статусу відповідача-3 як “фізична особа” замість “фізична особа-підприємець” не впливає на віднесення спору до юрисдикції господарського суду, який має здійснювати розгляд даної справи.
Щодо висновків суду першої інстанції про неефективність обраного позивачем способу захисту, колегія суддів зазначає наступне.
Правом оспорювати правочин законодавець наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, які не є сторонами правочину, визначаючи статус цих осіб як “заінтересовані особи?.
Верховний Суд у складі суддів ІНФОРМАЦІЯ_21 у постанові від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 зробив висновок, що вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова ІНФОРМАЦІЯ_10 від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення – гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова ІНФОРМАЦІЯ_10 від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).
У постанові від 25.11.2025 у справі №905/20/23 Верховний Суд у складі колегії суддів ІНФОРМАЦІЯ_11 зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, – відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. При цьому ч. 3 зазначеної статті встановлює, що правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. 
Верховний Суд у зазначеній постанові наголосив, що фактичне користування майном на підставі договору оренди є безповоротним, а тому відновити первісне положення сторін практично неможливо. Адже одна сторона де-факто отримала у користування майно і таке користування вже реалізоване, водночас інша сторона отримала плату, яка фактично є компенсацією вартості користування. За таких обставин фактичне користування майном на підставі удаваного договору унеможливлює в разі визнання його недійсним проведення між сторонами двосторонньої реституції у класичному розумінні. 
Зазначене повною мірою стосується спірних правовідносин: Поклажодавець фактично використовував Майно для власних господарських потреб, а Зберігач отримував за це відповідну плату. Повернути фактично спожите користування неможливо, а законодавець не передбачив обов`язку здійснення односторонньої реституції у таких випадках.
Правову позицію щодо ефективності такого способу захисту підтверджено ІНФОРМАЦІЯ_21 у постанові від 15.11.2024 у справі № 905/20/23, де зазначено, що вимога про визнання удаваного правочину недійсним у поєднанні з вимогою про припинення незаконного користування є належним і ефективним способом захисту. При цьому виконання або подальше розірвання такого правочину не позбавляє права на його оскарження.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24.09.2024 у справі № 924/1191/23, згідно з яким розірвання договору після подання позову може бути підставою для закриття провадження лише в частині вимоги про звільнення майна, однак не перешкоджає розгляду та задоволенню вимоги про визнання договору недійсним для усунення правової невизначеності та запобігання повторним порушенням.
Отже, закриття провадження в частині вимоги про звільнення майна у зв`язку з відсутністю предмета спору могло бути підставою для задоволення вимоги про визнання оспорюваного договору недійсним, а не для відмови у позові в повному обсязі. Розірвання або виконання сторонами договору не позбавляє права на звернення з позовом про визнання такого договору недійсним.
У пункті 75 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів ІНФОРМАЦІЯ_11 від 11.03.2025 у справі № 916/5773/23 суд, погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, зазначив, що заявлення власником вимоги про визнання недійсним правочину одночасно у поєднанні із вимогою про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (негаторного позову) на підставі ст. 391 ЦК України, відповідає критеріям ефективного способу захисту, визначеним усталеною практикою Верховного Суду, а саме: реально відновить наявне суб`єктивне право, яке порушене; відповідає характеру правопорушення; відповідає цілям судочинства; не суперечить принципам верховенства права; не суперечить принципу пропорційності та процесуальної економії, зокрема не породжує стан невизначеності та не спонукає позивача до повторного звернення за захистом до суду.
У даному випадку прокурор звернувся з двома позовними вимогами, а саме з вимогою про визнання недійсним договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг від 01.01.2025 № ВКС-1566 та зобов`язання Фізичної особи–підприємця ОСОБА_8 звільнити частину приміщення № 1, 2, 3, 4, 5 в будівлі літ. “У” за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже, заявлені позовні вимоги мали на меті саме усунення перешкод державі у користуванні майном. У разі задоволення позову: перша позовна вимога усунула б підставу набуття третьою особою права на використання майна, а отже і нівелювала б ризики продовження чинення перешкод державі у користуванні майном. Так, наявність оспорюваного договору надавала право поклажодавцю в обхід встановленої законодавством процедури оренди державного майна використовувати його для задоволення власних господарських потреб. Визнання недійсності оспорюваного договору припиняє таке право поклажодавця як на теперішній час (з моменту укладення правочину, тобто ретроактивно), так і на майбутнє – нівелюючи ризики відновлення у сторін можливості вчиняти інші удавані правочини (пролонгація дії договору, укладення додаткових угод тощо) з метою продовження протиправного використання майна та чинення перешкод державі. Задоволення цієї позовної вимоги також усуває стан правової невизначеності щодо юридичної долі оспорюваного договору та прав сторін за ним; друга позовна вимога забезпечила б фактичне звільнення майна поклажодавцем та відновлення державі можливості використовувати майно.
При цьому, якщо б позовні вимоги було заявлено окремо, жодна з них не забезпечила б повного захисту інтересів держави: (1) без вимоги про визнання договору недійсним – у сторін удаваного правочину залишилася б правова підстава протиправно використовувати майно, а отже й чинити державі перешкоди у його використанні; (2) без вимоги про звільнення майна – поклажодавець, враховуючи зміст, характер та спрямованість дій сторін при вчиненні та виконанні удаваного правочину, міг би фактично не повернути майно навіть після визнання договору недійсним. 
Фактично єдиним ефективним шляхом захисту інтересу держави (з урахуванням встановлених обставин справи та її контексту) є як усунення самої підстави використання майна, так і зобов`язання щодо фактичного його повернення.
Під час розгляду справи встановлено, що Зберігач та Поклажодавець підписали акт прийому-передачі-повернення товарно-матеріальних цінностей до оспорюваного договору, внаслідок чого майно фактично звільнено. ІНФОРМАЦІЯ_2 зазначений факт не заперечувала. Ухвалою суду першої інстанції від 14.10.2025, за відсутності заперечень сторін, провадження у справі в частині позовних вимог про зобов`язання Поклажодавця звільнити майно закрито у зв`язку з відсутністю предмета спору.
Таким чином, обраний спосіб захисту у повному обсязі відновлював державі право безперешкодного володіння Майном, відповідав природі негаторного позову, характеру порушення інтересів держави та цілям судочинства. Визнання оспорюваного договору недійсним було спрямоване не лише на усунення вже вчинених перешкод у користуванні майном, а й на недопущення їх повторного виникнення в майбутньому шляхом ліквідації правової підстави для протиправного використання державного майна. 
В свою чергу, закриття провадження в частині вимоги про звільнення майна у зв`язку з відсутністю предмета спору жодним чином не усунуло потреби у вимозі про визнання оспорюваного договору недійсним.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 25.11.2025 у справі № 905/20/23 також наголосив, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Державний інтерес, зокрема, може бути спрямований на задоволення суспільної потреби у відновленні законності, принципів максимальної ефективності, прозорості, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції тощо.
Інтерес держави у цій справі не може зводитися виключно до отримання майнової вигоди чи стягнення шкоди. Йдеться насамперед про відновлення законності у сфері розпорядження державним майном оборонного призначення, недопущення використання удаваних договорів для обходу спеціального порядку оренди державного майна, запобігання подальшим порушенням та гарантування прозорості діяльності суб`єктів, які оперують таким майном. Сам факт укладення та виконання правочину, що суперечить інтересам держави і суспільства, створює для держави самостійний публічно-правовий інтерес у визнанні такого договору недійсним – навіть за умови подальшого звільнення майна чи відсутності на цей момент прямо заявлених вимог про стягнення шкоди.
Таким чином, наявні в матеріалах справи обставини свідчать про те, що обраний спосіб захисту відповідає як природі спірних правовідносин, так і публічному інтересу держави.
З огляду на викладене вище, колегія суддів доходить до висновку про помилковість посилань суду першої інстанції на неефективність обраного способу захисту, тому позовні вимоги щодо усунення перешкоди у здійсненні ІНФОРМАЦІЯ_1 права користування та розпорядження державним нерухомим майном шляхом визнання недійсним договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг від 01.01.2025 № ВКС-1566, укладеного між Концерном « ІНФОРМАЦІЯ_3 » в особі Південного регіонального управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 , підлягають задоволенню.
Окремої уваги заслуговує перелік відповідачів, у позовній заяві відповідачами зазначено 3 особи 1) Концерн « ІНФОРМАЦІЯ_3 » в особі ІНФОРМАЦІЯ_3 , 2) Концерн « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та 3) Фізична особа–підприємець ОСОБА_8 .
Однак, Концерн « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та Концерн « ІНФОРМАЦІЯ_3 » в особі ІНФОРМАЦІЯ_3 це фактично одна юридична особа. Адже Південне регіональне управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_3 » є філією Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_3 », яка не має статусу юридичної особи. Отже, з врахуванням даних обставин, колегія суддів виходить з того, що фактично відповідачами у даній справі є 1) Концерн « ІНФОРМАЦІЯ_3 » в особі ІНФОРМАЦІЯ_3 , та 2) Фізична особа–підприємець ОСОБА_8 .

Висновки суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У даному випадку, суд першої інстанції не з`ясував в повному обсязі обставини, що мають значення для справи, крім того, наявне неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, витрати ІНФОРМАЦІЯ_22 на сплату судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на відповідачів у рівних частинах.

Керуючись статтями 269-271, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 06.11.2025 по справі №916/1531/25 – задовольнити.
Рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 06.11.2025 по справі №916/1531/25 - скасувати.
Прийняти нове рішення.
« 1.Позов Заступника керівника ІНФОРМАЦІЯ_2 в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 до відповідачів Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_3 » в особі Південного регіонального управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та Фізичної особи–підприємця ОСОБА_8 – задовольнити.
2.Усунути перешкоди у здійсненні ІНФОРМАЦІЯ_1 права користування та розпорядження державним нерухомим майном шляхом визнання недійсним договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг від 01.01.2025 № ВКС-1566, укладеного між Концерном « ІНФОРМАЦІЯ_3 » в особі Південного регіонального управління Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 .
3.Стягнути з Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_3 » в особі ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_6 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ІНФОРМАЦІЯ_22 ( АДРЕСА_7 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 1 211,20 грн.
4.Стягнути з Фізичної особи–підприємця ОСОБА_8 ( АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ІНФОРМАЦІЯ_22 ( АДРЕСА_7 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 1 211,20 грн.
Стягнути з Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_3 » в особі ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_6 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ІНФОРМАЦІЯ_22 ( АДРЕСА_7 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 816,80 грн.
Стягнути з Фізичної особи–підприємця ОСОБА_8 ( АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ІНФОРМАЦІЯ_22 ( АДРЕСА_7 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 816,80 грн.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_12 видати накази з дотриманням Закону України «Про виконавче провадження» щодо вимог до виконавчого документу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст. 287, 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 16.02.2026.

Головуючий ОСОБА_1 

Судді: ОСОБА_2 

ОСОБА_3