ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2455/26 Справа № 211/6199/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Костенко Є.К. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м. Кривий Ріг 
справа № 211/6199/24
Дніпровський апеляційний суд ускладі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Остапенко В.О.
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.
сторони:
позивач  ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Максимов Роман Ігорович, на заочне рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 січня 2025 року, яке ухвалено суддею Костенко Є.К. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та повне судове рішення складено 20 січня 2025 року,
УСТАНОВИВ:

В жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми франшизи та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.
Позовна заява мотивова на тим, що 21 березня 2024 року о 18 год. 45 хв. в м. Кривий Ріг по вул. Єгора Біркуна, поблизу буд.1ж, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Chevrolet Lacceti», державний номерний знак « НОМЕР_1 », відповідно та своєчасно не відреагував на зміну дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості руху, керуючи автомобілем у хворобливому стані, через що відволікся від керування та скоїв наїзд на припаркований автомобіль «Джилі Емгранд», державний номерний знак « НОМЕР_2 », яким керував водій ОСОБА_3 та який належить позивачу ОСОБА_1 . 
Постановою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 квітня 2024 року у справі № 211/2331/24 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. 
Відповідальність власника наземного транспортного засобу була застрахована в ТДВ «СГ «Оберіг» згідно полісу ЕР-218760274, до якої ОСОБА_1 27 травня 2024 року звернувся з заявою про виплату страхового відшкодування, та за результатами розгляду якої 16 серпня 2024 року йому було виплачено 97 921,50 грн. 
За умовами полісу ЕР-218760274 встановлено розмір франшизи – 1 500 грн, яка підлягає стягненню з відповідача. 
Крім того позивач зазначає, що в результаті грубого порушення Правил дорожнього руху з боку відповідача, йому була спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач був позбавлений можливості тривалий час реалізовувати свої потреби без автомобіля, не мав можливості його використати за призначенням, що викликало стан пригнічення, яку оцінює у розмірі 50 000 грн. 
На підставі наведеного вище позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача франшизу у розмірі 1 500 грн, завдану моральну шкоду у розмірі 50 000 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 січня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування суми франшизи в розмірі 1 500 грн, моральну шкоду у розмірі 3 000 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Максимов Р.І., просить змінити рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову про стягнення моральної шкоди, задовольнивши позов повністю та змінити розподіл судових витрат та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 10 000 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що внаслідок адміністративного правопорушення вчиненого ОСОБА_2 , позивачем витрачено 144 000 грн на відновлення пошкодженого транспортного засобу, з яких страховою компанією відшкодовано лише 97 921, 50 грн, тобто 46 078, 50 грн залишилося не відшкодованими, та які позивачу довелося витрати на відновлення свого транспортного засобу, не враховано період перебування транспортного засобу у несправному стані, так як пошкодження транспортного засобу мало місце 21 березня 2024 року, кошти сплачені позивачем за його ремонт 15 липня 2024 року, а відшкодована страховою компанією сума отримана позивачем 16 серпня 2024 року, тобто майже півроку транспортний засіб позивача перебував у несправному стані та йому доводилося витрачати особисті кошти на його відновлення, що потягло за собою душевні страждання позивача, у зв`язку із значним ушкодженням його майна та понесеними витратами, однак, судом не надано оцінку даним документам, оскільки, на думку суду, вони не стосуються предмету позову, так як позивачем не ставилося питання щодо стягнення з відповідача вартості ремонтних робіт, в той же час судом не враховано, що вказані витрати виникли внаслідок вчинення відповідачем адміністративного правопорушення і відповідно викликали моральні страждання позивача. 
Також апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що позивач є військовослужбовцем та ветераном війни учасником бойових дій і внаслідок протиправних дій відповідача, йому довелося вживати додаткових зусиль для відновлення транспортного засобу, що в умовах перебування на службі, значно ускладнило його життя та викликало значний дискомфорт в його житі, потребувало додаткових зусиль для відновлення його майна. 
Сам факті вчинення відносно майна позивача адміністративного правопорушення свідчить про порушення його звичного способу життя у зв`язку з постійним перебуванням на службі та позбавленням, у зв`язку з ДТП, позивача транспортного засобу. 
Апелянт зазначає, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. У зв`язку з вищевикладеним, з відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу адвоката в повному розмірі 10 000 грн.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача суми франшизи в розмірі 1 500 грн, а тому, відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, в цій частині в апеляційному порядку не переглядається.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що постановою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 квітня 2024 року у справі №211/2331/24 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Постанова набрала законної сили 23 квітня 2024 року (а.с.9).
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на час ДТП була застрахована полісом ЕР-218760274 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ТДВ «СГ «Оберіг», розмір франшизи становить 1500,00 грн., що підтверджується відповідями ТДВ «СГ «Оберіг» від 16 серпня 2024 року та 30 серпня 2024 року (а.с.11,14).
Задовольняючи частково позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, судом першої інстанції враховано характер порушення прав позивача, його наслідки та інші обставини справи, а тому суд вважав, що розмір відшкодування моральної шкоди відповідачем, із врахуванням розміру, заявленого позивачем, повинен бути встановлений судом у розмірі 3 000 грн, що буде відповідати розумності, виваженості та справедливості.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Таким чином, ч. 1 ст. 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.
Відповідно до п. п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Захист порушеного права забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з порушенням її прав. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.
У постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №709/1173/17 Верховний суд зазначив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач є власником транспортного засобу, який був пошкоджений в результаті ДТП, та міг зазнати через пошкодження його автомобіля та процедури, пов`язаної з оформленням страхових виплат, душевних страждань. 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 607/11755/20).
Оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Це підтверджує висловлену раніше думку, що поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним та таким, що потребує детального дослідження в кожному окремому випадку (постанова Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 757/32334/15-ц).
Встановивши факт заподіяння позивачу моральної шкоди та частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно виходив з того, що встановлено неправомірність дій з боку відповідача, що є достатньою підставою для компенсації моральних страждань у грошовій сумі.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивачу судом першої інстанції враховано характер порушення прав позивача, його наслідки та інші обставини справи, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що розмір відшкодування моральної шкоди відповідачем, із врахуванням розміру, заявленого позивачем, повинен бути встановлений судом у розмірі 3 000 грн, що буде відповідати розумності, виваженості та справедливості.
Також судом правильно прийнято до уваги, що позивач ОСОБА_1 не був безпосереднім учасником ДТП (а.с. 9), участь у огляді автомобіля також брав потерпілий від ДТП, а не позивач (а.с.18).
На підставі наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути встановлений у розмірі 3 000 грн, що буде відповідати розумності, виваженості та справедливості.
Компенсація за моральну шкоду не має бути надмірною і не повинна ставати джерелом збагачення потерпілої особи. Компенсація моральної шкоди це не механізм покращення матеріального становища особи, а спосіб забезпечити справедливу сатисфакцію.
За таких обставин, колегія суддів уважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Також колегія суддів вважає за необхідне зауважити згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Пунктом 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 3 ст. 141 ЦПК України передбачено, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
З матеріалів справи слідує, що між ОСОБА_1 та адвокатом Максимовим Р.І. було укладено договір про надання правничої (правової) допомоги від 19 серпня 2024 року (а.с.24).
Згідно з додатком №1 до договору про надання правничої (правової) допомоги від 19 серпня 2024 року сторони домовилися, що предметом Договору є вивчення документів та аналіз правової ситуації, підготовка та подача адвокатських запитів, претензій та збір доказів іншими шляхами, не забороненими законом, підготовка та подача позовної заяви та всіх процесуальних документів, у яких виникне необхідність під час розгляду справи та представництво інтересів Клієнта в суді щодо стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» та ОСОБА_2 недоплаченої частини страхового відшкодування, матеріальної та моральної шкоди, франшизи за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 21 березня 2024 року за участю транспортного засобу – автомобіля марки «CHEVROLET LACETTI», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу «GEELY EMGRAND 7» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.25).
Оплата за послуги з правничої допомоги адвокату Максимову Р.І. ОСОБА_1 відбувалася двома транзакціями 20 серпня 2024 року та 11 вересня 2024 року по 5 000 грн кожна, про що надані відповідні платіжні інструкції (а.с.26, 27).
Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг від 27 вересня 2024 року, адвокат надав, а клієнт прийняв послуги з вивчення документів та аналіз правової ситуації, збору доказів шляхом подачі адвокатських запитів від 27 серпня 2024 року та 04 вересня 2024 року, підготовки та подачі позовної заяви та всіх процесуальних документів, у яких виникне необхідність під час розгляду справи про стягнення з ОСОБА_2 франшизи та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою (а.с.28).
За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність від» 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару адвоката встановлений сторонами Договору у фіксованому розмірі та він не залежить від обсягу послуг та часу витраченого адвокатом, а отже є визначеним (постанова ВС від 28грудня 2020 року, справа № 640/18402/19, р.№ 93859342). Фіксований розмір гонорару Адвоката також враховує підготовку до засідання, час на прибуття до суду та очікування засідання, що є невідворотним, не залежить від волі чи бажання Адвоката, на що також витрачається робочий час Адвоката, коли він не може займатися іншою оплачуваною роботою (п.38 постанови ВС від 26 жовтня 2022 року, справа № 910/4277/21, р.№107100592). Законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. 
Факт надання правової допомоги Клієнту підтверджується Актом прийому-передачі виконаних робіт та квитанцією про отримання плати за послуги.
В той же час, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.
Подібні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інші проти України", від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" суд виходив із того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодуванню підлягають лише витрати, які мають розумний розмір.
Судом першої інстнації правильно встановлено, що договір на надання правничої (правової) допомоги від 19 серпня 2024 року було укладено не лише для здійснення юридичної допомоги у спорі з відповідачем ОСОБА_2 щодо стягнення франшизи та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, а і щодо стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» недоплаченої частини страхового відшкодування, матеріальної та моральної шкоди за фактом дорожньо-транспортної пригоди. В описі робіт не розподілені роботи по наданню правничої допомоги по вимогам до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» та окремо до ОСОБА_2 .
Отже, враховуючи принцип пропорційності розміру задоволених вимог, оцінюючи характер правової допомоги у даній справі щодо змісту виконаних робіт, витраченому адвокатом часу, обсягу наданих послуг та значенню справи, суд першої інстанії дійшов обгрунтованого висновку про стягнення на користь позивача з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.
Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Максимов Роман Ігорович, - залишити без задоволення.
Заочне рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 січня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 10 лютого 2026 року.

Головуючий: 

Судді: