ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2026 року 
м. Київ
справа № 646/2882/24
провадження № 61-10277св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2024 року під головуванням судді Янцовської Т. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 03 липня 2025 року у складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Пилипчук Н. П., Яцини В. Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
В березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування вимог вказувала, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 березня 2016 року, який розірвано рішенням суду від 27 грудня 2018 року. У період шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу відповідач припинив спілкування, самоусунувся від виховання сина та не надавав жодної допомоги на його утримання. Рішенням суду від 16 вересня 2020 року з відповідача стягнено аліменти на дитину у розмірі 1/4 частки від усіх доходів. Заборгованість за аліментами становить 124 019,01 грн. Відповідач не проявляє жодної уваги до сина, не займається його вихованням, відмовився від виконання батьківських обов`язків, не забезпечує сина матеріально, не проявляє піклування будь-яким чином, не цікавиться успіхами у навчанні та станом здоров`я. У вихованні та утриманні сина допомагає її другий чоловік, якого син називає батьком, адже біологічного батька просто не пам`ятає.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Червонозаводський районний суд м. Харкова заочним рішенням від 14 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовив.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що у судовому засіданні достовірно не встановлено, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та матеріальному утриманню дитини, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, не проявляє батьківської турботи. Сама по собі констатація факту ухилення відповідача від виконання ним своїх обов`язків по вихованню неповнолітнього сина, наявність заборгованості зі сплати аліментів, незацікавленість батька в підготовці дитини до школи, необізнаність про стан здоров`я дитини не є достатньою і безумовною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів.
Харківський апеляційний суд постановою від 03 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.
Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2024 року змінив, доповнивши резолютивну частину рішення абзацом наступного змісту: «Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради як орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків».
В іншій частині рішення суду залишив без змін.
Апеляційний суд виходив з того, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи ОСОБА_1 не доведено. Позивач не надала суду беззаперечних та достатніх доказів на підтвердження винної поведінки відповідача, його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно сина, що могли б бути підставою для позбавлення його батьківських прав.
Сам по собі встановлений судом факт, що батько бере участь у вихованні дитини не у достатній мірі, не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав.
ОСОБА_2 зареєстрований у с. Ківшарівка Куп`янського району Харківської області, на території якого ведуться бойові дії, у зв`язку з чим встановити його дійсне місце перебування та проживання, наявність у нього бажання та можливості підтримувати зв`язок з сином, на даний час не вбачається за можливе.
За таких обставин висновок про винне умисне невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, без надання йому можливості змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, налагодити контакт з сином, брати участь у його вихованні, розвитку та піклуванні, був би передчасним.
Невідвідування відповідачем закладу охорони здоров`я та навчальних закладів сина не є належним доказом його свідомого навмисного ухилення від виконання батьківських обов`язків. Довідка з навчального закладу дитини, що містить загальні фрази щодо неучасті відповідача у вихованні сина і не розкриває усіх аспектів та змісту такої складної категорії, як участь у вихованні дитини, в сукупності з іншими доказами не є достатньою для позбавлення відповідача батьківських прав.
Факт стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на дитину не може свідчити про свідоме ухилення його від виконання батьківських обов`язків по утриманню дітей, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання одного з батьків до надання дитині належного утримання.
Враховуючи, що ОСОБА_2 як батько не бере достатньої участі у вихованні сина, судова колегія вважала за доцільне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання сина, поклавши на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради як орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги
У серпня 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 липня 2025 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження. 
Заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2025 року у справі № 147/277/24, від 20 вересня 2024 року у справі № 760/15928/22, від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20.
Суди попередніх інстанцій не надали оцінку факту самоусунення відповідача від виховання дитини відразу після розірвання шлюбу з позивачем.
Суд першої інстанції і органи опіки та піклування неодноразово запрошували відповідача в судове засідання та засідання органу опіки та піклування шляхом надсилання повісток на адресу проживання відповідача, однак він не з`явився на такі засідання.
Порушення прав дитини зі сторони відповідача почалися задовго до військових дій, та причиною зникнення  ОСОБА_2 з життя дитини стала його свідома поведінка.
Суди не надали оцінку довідці ОСББ «Зелений будиночок» від 19 січня 2024 року.
Відзив на касаційну скаргу інші учасники справи не подали
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 26 серпня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Червонозаводського районного суду м. Харкова.
30 вересня 2025 року цивільна справа № 646/2882/24 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 19 березня 2016 року, який розірвано рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 27 грудня 2018 року.
Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Куп`янським міськрайонним судом Харківської області 16 вересня 2020 року видано виконавчий лист № 2/628/743/20 на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 13 липня 2020 року, до повноліття дитини. На виконання вказаного виконавчого документа відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1. З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів та роз`яснення державного виконавця Куп`янського відділу ДВС у Куп`янському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 02 лютого 2024 року вбачається, що з липня 2020 року до січня 2024 року заборгованість ОСОБА_2 склала 124 015,01 грн, сплачено 0 грн.
Згідно з довідкою ОСББ «Зелений будиночок» від 19 січня 2024 року ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_3 дійсно мають зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з 2017 року до 2021 року. Батько дитини ОСОБА_2 разом з ними за вищевказаною адресою не проживав, його місце проживання за вказаною адресою не зареєстровано. Зі слів ОСОБА_1 вона дитину виховувала сама.
З витягів з Реєстру територіальної громади вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані ОСОБА_1 з 12 грудня 2013 року та ОСОБА_3 з 06 листопада 2018 року.
З відповіді Комунального закладу «Харківський ліцей № 10 Харківської міської ради» від 06 лютого 2024 року вбачається, що ОСОБА_3 навчався у цьому закладі в 1-А класі з 01 вересня 2023 року до 28 грудня 2023 року. За період навчання, зі слів класного керівника, батько ОСОБА_3 - ОСОБА_2 особисто не цікавився успіхами свого сина, запитів на адресу школи не надсилав, батьківські збори й новорічні свята не відвідував, участь в шкільному житті класу не приймав, сина до закладу не приводив та не забирав.
Згідно з відповіддю Приватного ліцею «Онлайн-школа «Альтернатива» від 09 лютого 2024 року № 01-43/37 вбачається, що ОСОБА_3 є учнем 1 класу закладу освіти на дистанційній формі навчання та здобуває освіту з 02 січня 2024 року. Договір на надання освітніх послуг укладено з матір`ю учня, ОСОБА_1 . Платника освітніх послуг ідентифікувати не є можливим, оскільки оплата здійснюється через сервіс онлайн-платежів, що не надає персональні дані платника. Контактною особою щодо спілкування/інформування з питань освітнього процесу, навчання дитини та її успішності є мати дитини.
З відповіді Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 15» Харківської міської ради від 08 лютого 2024 року, вбачається, що ОСОБА_3 перебуває під наглядом лікарів фахівців з народження. З моменту укладення декларації 15 листопада 2023 року звернень до підприємства за наданням медичної допомоги не було. Інформація щодо звернень батька дитини - ОСОБА_2 до КНП «Міська дитяча поліклініка № 15» Харківської міської ради з дитиною або самостійно у підприємства відсутня.
ОСОБА_1 20 серпня 2021 року уклала шлюб з ОСОБА_4 .
Висновком Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 12 серпня 2024 року № 320 визнано доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 (висновок містить описку у ПІБ батька). У висновку зазначено, що батько запрошувався до Департаменту служб на співбесіду, однак не з`явився, пояснень чи документів не надав, з приводу встановлення йому порядку участі у вихованні сина та щодо усунення перешкод у спілкуванні з сином з боку матері до Департаменту не звертався, доказів виконання ним батьківських обов`язків не надавав. Мати дитини особисто пояснила, що батько довгий час умисно ухиляється від обов`язків по вихованню та утриманню дитини, ніколи не відвідує сина, не цікавиться його здоров`ям, розвитком та досягненнями. Також враховано інформацію закладів освіти, охорони здоров`я, відділу ДВС.
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 
Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. 
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див.: постанову Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (див.: постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20)).
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21.
Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій надали правову оцінку поданим сторонами доказам і встановили, що відсутні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу щодо ОСОБА_2 як позбавлення його батьківських прав відносно дитини.
Суди не встановили обставин остаточного й свідомого ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач відповідних доказів суду не надала. 
Зазначені доводи позивача в позовній заяві не свідчать про остаточне й свідоме ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків.
Проживання дитини на час розгляду справи разом із матір`ю та її чоловіком, які займаються вихованням і розвитком дитини, не свідчить про те, що батько сина не бажає брати участь в утриманні і вихованні дитини, тобто свідомо й умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками.
Крім того, у спірних правовідносинах не встановлено, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із ним сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.
При цьому не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.
Отже, у цій справі позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина ОСОБА_3 не відповідає його якнайкращим інтересам, оскільки обставини ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.
Верховний Суд уважає, що питання щодо належного виховання дитини можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання дитини з батьком.
Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька, так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Подібні правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 645/1592/24.
Суди попередніх інстанцій на виконання вимог статті 19 СК надали оцінку висновку органу опіки та піклування та дійшли правильного висновку про неврахування такого висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
В свою чергу Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного з батьків батьківських прав (див. постанову Верховного Суду від 18 січня 2021 року у справі № 685/511/19).
Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановивши, що позивач не надала достатніх, належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, дійшов обґрунтованого висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав є крайнім заходом впливу й відсутня необхідність у його застосуванні. 
Аналогічні правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 16 липня 2025 року у справі № 542/342/24, від 23 липня 2025 року у справі № 638/3925/24, від 30 липня 2025 року у справі № 279/1536/24.
При цьому, враховуючи зазначені обставини справи, апеляційний суд дійшов правильного висновку про попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання сина, поклавши на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради як орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Посилання в касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2025 року у справі № 147/277/24, від 20 вересня 2024 року у справі № 760/15928/22, від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20, колегією суддів відхиляються, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Аргументи заявника про те, що суди не надали оцінку довідці ОСББ «Зелений будиночок» від 19 січня 2024 року спростовуються змістом оскаржених судових рішень. При цьому, у сукупності з іншими дослідженими судами доказами вказана довідка не свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. В. Литвиненко	
		
	А. І. Грушицький	
		
	Є. В. Петров