УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/7854/25 Головуючий у 1-й інст. Івашкевич О. Г. 
Категорія 62 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Талько О.Б., Павицької Т.М.
розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №279/7854/25 за позовом ОСОБА_1 до Управління соціальної політики Коростенської районної військової адміністрації Житомирської області про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги до пенсії
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  
на ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 грудня 2025 року, постановлену під головуванням судді Івашкевич О.Г.
в с т а н о в и в:
У грудні 2025 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати дії Управління соціальної політики Коростенської районної військової адміністрації Житомирської області про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги до пенсії.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, після смерті її чоловіка ОСОБА_2 відкрилась спадщина за законом, яку вона прийняла. За життя ОСОБА_2 не отримав грошову допомогу у зв`язку з обмеженням продуктів місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, передбачену ст.37 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Коростенською районною (військовою) державною адміністрацією Житомирської області листом від 17.12.2025 року №07/09-10/484-М повідомлено, що згідно рішення суду у справі №240/5639/19 ОСОБА_2 здійснено лише нарахування коштів щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановленої статтею 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 17.07.2018 року по 27.09.2025 року в сумі 84 177,51 грн. 
Наголошувала, що заходів щодо фактичного виконання судового рішення, в тому числі щодо виплати грошових коштів, не вжито. 
Вважала, що відповідач діяв і діє не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, чим порушує конституційне право особи на отримання спадщини за законом. Вважає, що вона як єдиний спадкоємець, має право на спадкове майно, а саме недоотриману за життя ОСОБА_2 соціальну допомогу. Вказане право власності підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача вказаної грошової суми.
Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 грудня 2025 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачеві.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвалою судді Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 грудня 2025 року зазначена заява була залишена без руху, надано строк для усунення її недоліків та роз`яснено спосіб їх усунення.
На виконання вказаного судового рішення позивачем позовну заяву подано в новій редакції.
Проте, на переконання скаржника, суд першої інстанції безпідставно поклав на неї обов`язок уточнити позовні вимоги з чітким та зрозумілим зазначенням змісту позовних вимог щодо кожного з відповідачів та повернув позовну заяву в зв`язку з невиконанням ухвали без руху від 23.12.2025 року.
Правом подати відзив на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористались.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7 та ч.2 ст. 369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. При цьому дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21)).
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 30.03.2026, є дата складення повного судового рішення 06.04.2026.
З огляду на приписи статті 367 ЦПК України апеляційний суд здійснює перегляд судових рішень у межах доводів апеляційної скарги та повноважень, визначених цим Кодексом.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом під час розгляду справи встановлено, що ухвалою судді Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 грудня 2025 року позовна заява була залишена без руху, надано строк для усунення її недоліків та роз`яснено спосіб їх усунення. 
Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява подана без додержання вимог, викладених у ст. 175, 177 ЦПК України, оскільки спори з суб`єктом владних повноважень, зокрема з вимогою про визнання бездіяльності управління соціальної політики Коростенської районної державної (військової) адміністрації Житомирської області з нарахування та сплати щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановленої статтею 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі, що дорівнює 40% від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року не є предметом розглядом у порядку ЦПК України, а розглядається в порядку адміністративного судочинства (КАС України). Крім того, позивач у позовній заяві як відповідача у справі зазначив Управління соціальної політики Коростенської районної військової адміністрації Житомирської області, натомість вірним є Управління соціальної політики Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області. Разом з тим, зі змісту позовної заяви та долучених до неї документів вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли спірні правовідносини з приводу захисту права власності на спадкове майно, яке складається з грошових коштів, неотриманих спадкодавцем позивача за життя. 
Також позивач зазначала, що прийняла спадщину за законом після смерті чоловіка. Вказувала, що спадкодавець за життя набув право на отримання грошової допомоги, передбаченої ст. 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі 84 177,51 грн, що також підтверджується рішенням Житомирського окружного адміністративного суду №240/5639/19 від 27.02.2020 року. Вказана сума відповідачем нарахована, проте не виплачена спадкодавцю за життя, отже вона має право на отримання вказаної грошової допомоги. 
Однак доказів прийняття спадщини, як і доказів, що підтверджували б право спадкодавця на отримання та нарахування коштів матеріали справи не містять.
Ухвалу про залишення позовної заяви без руху ОСОБА_1 отримала 24.12.2025 року, про що свідчать довідка про доставку електронного документу.
26.12.2025 року позивача подала до суду заяву про зміну підстав позову.
Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 грудня 2025 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачеві.
Положеннями ч.3 ст.185 ЦПК України передбачено, що якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що визначені ухвалою суду від 23.12.2025 року недоліки позовної заяви позивач не усунула.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта ст.263 ЦПК України).
У постанові від 08 квітня 2020 року у справі №761/41070/19 Верховний Суд зазначив, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для визнання позовної заяви неподаною і повернення позивачу.
З аналізу наведених норм процесуального права колегія суддів Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Так, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Проте, повертаючи позовну з підстав невиконання вимог ухвали суду про залишення скарги без руху, суд першої інстанції зазначеного до уваги не взяв,безпідставно поклав на ОСОБА_1 обов`язок уточнити позовні вимоги з чітким та зрозумілим зазначенням змісту позовних вимог щодо кожного з відповідачів та помилково повернув позовну заяву позивачеві. 
Суд першої інстанції фактично вийшов за межі повноважень, визначених цивільним процесуальним законом, оскільки на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі надав оцінку змісту позовних вимог, доводам позивача та фактичним обставинам справи.
Вказане свідчить про передчасну оцінку доказів та правової позиції позивача, що є неприпустимим, оскільки відповідно до вимог ЦПК України дослідження доказів, встановлення обставин справи, а також надання їм правової оцінки здійснюється судом під час розгляду справи по суті, а не на стадії відкриття провадження.
Отже, висновок суду про наявність недоліків позовної заяви ґрунтується на передчасній оцінці її змісту та доказів, на перевірці відповідності формальним вимогам статті 175 ЦПК України, що є неправомірним та призвело до безпідставного повернення позовної заяви.
Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги слід визнати обґрунтованими, а оскаржувану ухвалу такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права.
Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 грудня 2025 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий Судді