ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 608/2496/25
17 лютого 2026 року	м.Тернопіль	

Тернопільський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Чепенюк О.В.,
за участю секретаря судового засідання Фаранюк О.Л.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Кулініч Т.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Заводської селищної ради про скасування рішення в частині окремого пункту, 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Чортківського районного суду Тернопільської області з позовом до Заводської селищної ради, у якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Заводської селищної ради, яка полягає у невжитті заходів для забезпечення безоплатного перевезення пенсіонерів за віком та осіб з інвалідністю ІІ групи на маршруті “СЕ Бордтнеце - Центр -Пастуше”;
зобов`язати Заводську селищну раду привести своє “Положення про Порядок відшкодування витрат за безкоштовне перевезення пільгових категорій населення Заводської селищної територіальної громади пасажирським автомобільним транспортом загального користування на 2025 - 2026 роки”, скасувавши рішення 50 сесії Заводської селищної ради від 12.08.2025 №1232, прийнявши нове у відповідності до чинного законодавства України;
зобов`язати Заводську селищну раду забезпечити безоплатне перевезення пенсіонерів за віком та осіб з інвалідністю ІІ групи без обмеження кількості поїздок.
Ухвалою Чортківського районного суду Тернопільської області від 27.10.2025 постановлено адміністративну справу №608/2496/25 за позовом ОСОБА_1 до Заводської селищної ради про визнання бездіяльності Заводської селищної ради протиправною та вчинити певні дії передати на розгляд до Тернопільського окружного адміністративного суду.
Справа надійшла до Тернопільського окружного адміністративного суду 17.11.2025, за результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю для її розгляду.
Ухвалою судді від 19.11.2025 вказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків у спосіб, визначений в ухвалі.
У поданій на усунення недоліків позовній заяві ОСОБА_1 просив:
визнати протиправною бездіяльність Заводської селищної ради, яка полягає у неприйнятті рішень та невжитті заходів для забезпечення осіб з інвалідністю ІІ групи, обмеженні права на безоплатний проїзд шляхом встановлення ліміту 10 талонів на проїзд, що суперечить Закону України “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні”;
зобов`язати Заводську селищну раду усунути порушення прав позивача шляхом забезпечення безоплатного пільгового перевезення позивача як особи з інвалідністю ІІ групи без встановлення кількісних обмежень відповідно до чинного законодавства та прийняти відповідне рішення органу місцевого самоврядування щодо фінансування та організації пільгового перевезення;
зобов`язати Заводську селищну раду внести зміни до локальних актів, що регулюють порядок надання талонів, привівши їх у відповідність до закону.
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження суддею одноособово, призначено підготовче засідання.
Надалі позивач подав до суду заяву про зміну позовних вимог, прийняту судом, у якій ОСОБА_1 з підстав неведених у позовній заяві просив скасувати, внести зміни до Положення про порядок відшкодування витрат за безкоштовне перевезення пільгових категорій населення Заводської селищної територіальної громади пасажирським автомобільним транспортом загального користування на 2025 - 2026 роки”, а саме скасувати пункт 1.2 щодо лімітування видачі талонів 10 штук на 1 місяць.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Заводська селищна рада безпідставно обмежила безоплатний проїзд пасажирським автомобільним транспортом загального користування на маршруті “СЕ Бордтнеце - Центр -Пастуше” для осіб з інвалідністю І та ІІ груп шляхом видачі талонів у кількості 10 штук на місяць, чим порушила, зокрема, статтю 38 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» положення постанови Кабінету Міністрів України № 354 від 17.05.1993 «Про безоплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» (далі - Постанова № 354). Позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, а тому має право на безоплатний проїзд у приміському транспорті без будь-яких обмежень.
Представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, проти позову заперечила. Зазначила, що оскільки фінансування, передбаченого пунктом 2 Постанови № 354, орган місцевого самоврядування не отримував, то було прийнято рішення обмежити кількість поїздок для вказаної в Положенні про порядок відшкодування витрат за безкоштовне перевезення пільгових категорій населення Заводської селищної територіальної громади пасажирським автомобільним транспортом загального користування на 2025 - 2026 роки категорії осіб, яка надається за рахунок місцевого бюджету.
Спірне рішення відповідача не відміняє право безкоштовного проїзду пенсіонерів за віком, яке передбачено Постановою № 354, однак для осіб з інвалідністю 1 та 2 групи загального захворювання у випадку здійснення більшої кількості поїздок, ніж закладено Положенням, відшкодування перевізникам за перевищений ліміт мав би покладатися на органи, які вказані у Постанові № 354 – Кабінет Міністрів України та Міністерство фінансів України.
Право позивача на безоплатний проїзд як пенсіонера за віком не порушено. Відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення діяв в межах дискреційних повноважень.
У відповіді на відзив позивач не погодився з мотивацією представника відповідача та наполягав на порушенні його прав з посиланням на судову практику. 
У запереченнях на відповідь позиція Заводською селищної ради незмінна стосовно того, що реалізація права пільгової категорії громадян на безкоштовний проїзд покладається в даному випадку на орган місцевого самоврядування, але механізм реалізації права залежить від фінансування громади. Заводська селищна рада не може брати на себе зобов`язання понад затвердженні ресурси, бо видатки місцевих бюджетів здійснюються лише в межах фактичних надходжень.
Протокольною ухвалою від 20.01.2026 суд зобов`язав відповідача, враховуючи передбачені статтею 264 Кодексу адміністративного судочинства Україні (далі – КАС України) особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів зокрема, органів місцевого самоврядування опублікувати оголошення про це у виданні, в якому цей акт був або мав бути офіційно оприлюднений. У зв`язку з цим та з метою належної підготовки справи для розгляду по суті з ініціативи суду строк підготовчого провадження продовжений до тридцяти днів.
Відповідачем надано докази на виконання вимог цієї ухвали суду та статті 264 КАС України, на офіційному сайті Заводської селищної ради розміщене відповідне оголошення (https://zavodska-gromada.gov.ua/news/1768983434/).
При цьому оскаржуване рішення було опубліковане також на офіційному сайті Заводської селищної ради (https://zavodska-gromada.gov.ua/news/1755676435/).
28.01.2026 до суду надійшла заява позивача про відшкодування судових витрат (витрат на проїзд, поштові відправлення, добові), а 17.02.2026 ще одне клопотання про відшкодування судових витрат.
Представник відповідача заперечила проти стягнення судових витрат, бо докази на проїзд до суду і назад стосуються інших днів, ніж ті, в які проводилися судові засідання, окрім однієї, відсутні підстави для відшкодування добових витрат, бо такі виплачуються лише найманим працівниками, а кошти на поштову кореспонденцію не були необхідними для розгляду справи.
Протокольною ухвалою від 05.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.02.2026.
У судовому засіданні 17.02.2026 позивач підтримав позовні вимоги з підстав, наведених у заявах по суті справи.
Представник відповідача заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з підстав, наведених у своїх заявах по суті справи.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши доводи учасників, викладені у заявах по суті справи, письмовими доказами, встановив такі обставини.
ОСОБА_1 є пенсіонером та особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання, ветераном праці, особою, яка постійно проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю, має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Заводською селищною радою 12.08.2025 прийнято рішення №1232 «Про затвердження Програми компенсації видатків за пільговий проїзд окремих категорій громадян автомобільним транспортом загального користування на маршруті «СЕ Борднетце-Центр-Пастуше» на 2025 – 2027 роки». За змістом цього рішення з метою недопущення зростання соціальної напруги в Заводській селищній територіальній громаді, пов`язаної з відсутністю компенсацій пільгового проїзду з Державного бюджету, керуючись статтею 91 Бюджетного кодексу України, статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Заводська селищна рада вирішила:
1. Затвердити Програму компенсації видатків за пільговий проїзд окремих категорій громадян автомобільним транспортом загального користування на маршруті «СЕ Борднетце-Центр-Пастуше» на 2025 - 2027 роки згідно з додатком 1.
2. Затвердити Положення про Порядок відшкодування витрат за безкоштовне перевезення пільгових категорій населення Заводської селищної територіальної громади пасажирським автомобільним транспортом загального користування на 2025 – 2027 роки згідно з додатком 2.
Водночас за змістом додатку 2 до рішення Заводської селищною ради від 12.08.2025 рішення №1232 затверджено Положення про Порядок відшкодування витрат за безкоштовне перевезення пільгових категорій населення Заводської селищної територіальної громади пасажирським автомобільним транспортом загального користування на 2025 – 2026 роки (а не на 2025-2027 роки), (далі – Положення).
Відповідно до пункту 1.1 розділу 1 Положення Порядок відшкодування витрат за безкоштовне перевезення пільгових категорій населення Заводської селищної територіальної громади автомобільним транспортом загального користування на 2025 - 2026 роки (далі - Порядок) визначає механізм надання відшкодування витрат за пільгові перевезення перевізникам, які здійснюють безкоштовні перевезення пільгових категорій населення відповідно до статей 12, 13 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про соціальний захист дітей війни», статей 20, 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статті 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України», пункту 11 постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.1994 № 226 «Про поліпшення виховання, навчання, соціального захисту та матеріального забезпечення дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування» за рахунок коштів селищного бюджету, які мають право на пільгове перевезення.
Пункт 1.2 розділу 1 цього Положення визначає, що Заводська селищна рада видає талони представникам пільгової категорії:
особам з інвалідністю внаслідок війни; учасникам бойових дій; чорнобильцям 1, 2 категорії; особам з інвалідністю 1 та 2 групи загального захворювання; дітям з інвалідністю; реабілітованим особам; дітям сиротам і дітям, позбавлених батьківського піклування, в кількості 10 шт. на 1 місяць;
учасникам війни; дітям війни в кількості 6 шт. на 1 місяць.
Підставою видачі талону є пред`явлення паспорта громадянина України та посвідчення (пункт 1.3 розділу 1 Положення)
У розділі 2 Положення наведено такий порядок відшкодування витрат:
2.1 Заводська селищна рада, як платник, укладає договір із перевізником для здійснення безкоштовних перевезень пільгових категорій населення пасажирським автомобільним транспортом загального користування на маршруті «СЕ Борднетце-Центр-Пастуше».
2.2. Перевізники, які здійснюють безкоштовні перевезення пільгових категорій громадян, надають в Заводську селищну раду фактичні талони (використані пільговиком) та акти здачі-прийому виконаних робіт щомісячно, до 5 числа наступного за звітним місяцем.
2.3. Заводська селищна рада здійснює компенсаційні виплати за пільговий проїзд на підставі поданих перевізником талонів та наданих актів здачі- прийому виконаних робіт на протязі 5 днів після підписання актів.
Позивач як особа з інвалідністю ІІ групи вважає, що прийняте Положення обмежує його право на безкоштовний проїзд пасажирським автомобільним транспортом загального користування на маршруті «СЕ Борднетце-Центр-Пастуше» кількістю виданих талонів 10 штук на 1 місяць, через що звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Частиною першою статті 10 Закону № 280/97-ВР передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. 
Окрім того у системі органів місцевого самоврядування діють виконавчі органи рад. За нормами статті 11 Закону № 280/97-ВР виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.
Питання, які підлягають до розгляду сільською, селищною, міською радою, тобто виключну компетенція сільських, селищних, міських рад регламентує стаття 26 Закону № 280/97-ВР.
У переліку усіх 59 пунктів частини першої цієї статті відсутня компетенція сільської, селищної, міської ради щодо прийняття рішень в частині регулювання транспортних послуг та здійснення фінансування видатків з місцевого бюджету щодо таких послуг, встановлення правил (порядку) користування міським пасажирським транспортом, тобто прийняття таких рішень не відноситься до повноважень місцевої ради.
Такі повноваження віднесені до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад.
Так, підпунктами 2, 4 пункту «а» статті 28 Закону № 280/97-ВР визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на теплову енергію (у тому числі її виробництво, транспортування та постачання), тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, на інші комунальні послуги (крім тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, тарифів на комунальні послуги, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг), побутові, транспортні та інші послуги; здійснення в установленому порядку фінансування видатків з місцевого бюджету.
Згідно з підпунктом 10 пункту «а» частини першої статті 30 Закону № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад серед визначених власних (самоврядних) повноважень віднесено затвердження маршрутів і графіків руху, правил користування міським пасажирським транспортом незалежно від форм власності, узгодження цих питань стосовно транзитного пасажирського транспорту у випадках, передбачених законодавством.
Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулюють норми Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-III (далі - Закон №2344-III).
Відповідно до статті 7 Закону №2344-ІІІ забезпечення організації пасажирських перевезень покладається, зокрема, на міських, приміських і міжміських автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі території однієї територіальної громади, - на виконавчий орган ради, що представляє інтереси відповідної територіальної громади.
У спірному випадку рішення про Порядок відшкодування витрат за безкоштовне перевезення пільгових категорій населення Заводської селищної територіальної громади автомобільним транспортом загального користування на 2025 - 2026 роки затверджене рішенням Заводської селищної ради, проте з огляду на наведені вище положення щодо компетенції селищної ради і виконавчого комітету селищної ради, то такі повноваження віднесенні саме до компетенції виконавчого комітету Заводської селищної ради, а не до селищної ради. 
Прийняття рішення неуповноваженим суб`єктом владних повноважень є самостійною підставою для визнання протиправним і нечинним оскаржуваного акта.

Щодо підстав позову, вказаних позивачем, то суд зазначає про таке.
Відповідно до положень статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
За змістом пунктів 1, 6 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту тощо визначаються виключно законами України.
Право громадян на пільговий проїзд громадським транспортом передбачено чинними законами та підзаконними актами - Законами України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про охорону дитинства», а також постановами Кабінету Міністрів України «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» від 17.05.1993 №354, «Про поліпшення виховання, навчання, соціального захисту та матеріального забезпечення дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування» від 05.04.1994 №226.
Норми вказаних Законів та підзаконних актів, зокрема, закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян щодо пільгового перевезення в міському транспорті загального користування та є нормами прямої дії.
Так, враховуючи, що позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, то суд зазначає, що відповідно до статті 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особи з інвалідністю I та II групи, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю I групи або дитину з інвалідністю), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі) за наявності посвідчення чи довідки, зазначених у цьому Законі, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.
05.10.2000 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» №2017-III згідно з частиною першою статті 19 якого виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних і електронних комунікаційних послуг та критерії їх надання.
Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Органи місцевого самоврядування при розробці та реалізації місцевих соціально-економічних програм можуть передбачати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів (частини друга-третя статті 19 цього ж Закону).
Статтею 37 вже згаданого Закону № 2344-III передбачено пільгові перевезення пасажирів автомобільним транспортом.
Так, пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.
Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.
Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.
17.05.1993 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування».
Відповідно до пункту 1 цієї Постанови №354 Кабінет Міністрів України постановив ввести безплатний проїзд для пенсіонерів за віком на міському пасажирському транспорті загального користування (крім метрополітену і таксі) та приміських маршрутах.
Підпунктом 1-1 цієї постанови встановлено, що право на безплатний проїзд надається за наявності посвідчення встановленого зразка чи довідки, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який зареєстрований у зазначеній системі і видається на безоплатній основі.
На час прийняття оскаржуваного рішення діяв ще пункт 2 Постанови такого змісту: Міністерству фінансів під час уточнення показників державного бюджету на кожний рік передбачати витрати, пов`язані з безплатним проїздом пенсіонерів за віком (який з 27.08.2025 виключений).
Проте на переконання суду у спірному випадку ця Постанова №354 не є застосовною до спірних правовідносин, бо мова йде про наявність пільг у позивача не як особи пенсійного віку, а як особи з інвалідністю ІІ групи. 
Водночас наведені вище положення статті 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» однозначно вказують право позивача як особи з інвалідністю II групи на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті без будь-якого обмеження.
Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що позивач як особа з інвалідністю IІ групи має право на пільговий проїзд на міському пасажирському транспорті загального користування (автобусах) та приміських маршрутах, а відповідний орган місцевого самоврядування має забезпечити реалізацію такого права позивача.
При цьому, Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» не наділяє ні відповідача, ні виконавчий комітет Заводської селищної ради повноваженнями щодо зменшення або звуження соціальних гарантій, зокрема, встановлення порядку та умов безоплатного проїзду для осіб з інвалідністю, у тому числі шляхом запровадження видання талонів особам з інвалідністю ІІ групи у кількості 10 штук на один місяць.
За викладених обставин та враховуючи повноваження суду, належним, ефективним та достатнім способом захисту порушених прав позивача буде прийняття рішення про визнання протиправним та нечинним пункту 1.2 розділу 1 Положення про Порядок відшкодування витрат за безкоштовне перевезення пільгових категорій населення Заводської селищної територіальної громади пасажирським автомобільним транспортом загального користування на 2025 - 2026 роки, затвердженого рішенням Заводської селищної ради від 12.08.2025 №1232 в частині видачі талонів особам з інвалідністю ІІ групи загального захворювання в кількості 10 штук на один місяць. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити, бо позивач не відноситься до решти категорій осіб, зазначених у цьому пункті Положення. 
Окрім того, визнання протиправним та нечинним у вказаному вище формулюванні пункту 1.2 розділу 1 Положення забезпечить реалізацію права позивача на безоплатний проїзд як особі з інвалідністю ІІ групи загального захворювання та не потребує додаткового зобов`язання відповідача на вчинення будь-яких дій щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність до вимог чинного законодавства як первинно просив позивач.
Отже, позов підлягає до задоволення частково.
Позивач при поданні позовної заяви судовий збір не сплачував, при цьому позивач зазначив, що поніс інші витрати (проїзд до суду, направлення поштової кореспонденції, добові), а тому просив їх стягнути з відповідача.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат в цій частині суд зазначає про таке.
Відповідно до частин першої, третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 135 КАС України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, та її законному представнику сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно до розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати.
Абзацом першим частини першої статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина третя статті 139 КАС України).
Кабінет Міністрів України, відповідно до статей 138, 140 Цивільного процесуального кодексу України, статей 135, 138 Кодексу адміністративного судочинства України, статті 128 Господарського процесуального кодексу, прийняв постанову від 27.04.2006 №590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» (далі - Постанова №590), додатком до якої встановлено (компенсація в адміністративних справах), що витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла, - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, її представникові не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.
Отож, витрати позивача, пов`язані з прибуттям у судове засідання, підлягають відшкодуванню у разі їх належного підтвердження.
ОСОБА_1 на підтвердження понесених витрат, пов`язаних з прибуттям до суду, надав такі три фіскальні чеки: на автобусний рейс Чортків-Тернопіль № 47984 від 17.12.2025 на суму 60,20 грн; на автобусний рейс Тернопіль-Чортків-цукр.з-д № 137727 від 18.12.2025 на суму 70,30 грн; на автобусний рейс Чортків-Тернопіль № 54540 від 17.02.2026 на суму 74,30 грн. Підготовчі засідання в межах даної справи були призначені на такі дати: 18.12.2025, 20.01.2026, 05.02.2026, судове засідання по суті справи 17.02.2026. Згідно даних відкритих картографічних сервісів відстань між містами Чортків-Тернопіль становить 76 км. Час у дорозі автобусом складає орієнтовно 1,5 години, що дає можливість позивачу прибути на засідання та повернутися додому того ж дня після судового засідання. Долучений позивачем чек № 47984 на автобусний рейс датований 17.12.2025, тобто днем, що передує даті судового засідання. Такий документ не підтверджує фактичні витрати, понесені у зв`язку з участю у засіданні, і не береться судом до уваги як доказ судових витрат. 
За наведених умов позивачем підтверджено лише витрати, пов`язані з прибуттям у судові засідання 18.12.2025 у сумі 70,30 грн та 17.02.2026 на суму 74,30 грн, а всього 144,60 грн.
Безпідставною є вимога позивача про відшкодування добових витрат, пов`язаних з участю у судових засіданнях. Добові витрати – це витрати на харчування і фінансування інших особистих потреб працівника у відрядженні (пп. 170.9.1 Податкового кодексу України). Добові витрати платять найманим особам, тобто працівникам, які перебувають із підприємством у трудових відносинах. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що відшкодуванню підлягають лише ті витрати, які є фактичними та необхідними для участі у процесі. Добові не є фактичними витратами позивача, оскільки він їх реально не поніс, а також не є необхідними, адже позивач, як вже зазначалося вище, не перебуває у трудових відносинах і не має оформленого відрядження.
Щодо витрат на пересилання поштовим зв`язком заяв по суті справи, то позивачем подано до суду накладну АТ «Укрпошта» № 4850106223376 від 30.12.2025 з фіскальним чеком на суму 100,00 грн про направлення кореспонденції суду та накладну АТ «Укрпошта» № 4850106223368 від 30.12.2025 з фіскальним чеком на суму 100,00 грн про направлення кореспонденції представнику відповідача; накладну АТ «Укрпошта» № 4850106252759 від 06.02.2026 з фіскальним чеком на суму 138,00 грн про направлення кореспонденції суду та накладну АТ «Укрпошта» № 4850106252775 від 06.02.2026 з фіскальним чеком на суму 138,00 грн про направлення кореспонденції представнику відповідача, фіскальний чек на оплату придбаного конверту від 30.12.2025 на суму 4,00 грн, фіскальний чек АТ «Укрпошта» про направлення суду заяви про відшкодування витрат 48,00 грн, фіскальний чек на оплату послуг виготовлення ксерокопій від 26.01.2026 на суму 25,00 грн.
Суд вважає, що позивач поніс витрати на оплату послуг поштового зв`язку щодо направлення кореспонденції на адресу суду та відповідачу, на загальну суму 528,00 грн (100,00 + 100,00 + 138 +138 + 4 + 48,00) та послуг ксерокопіювання 25,00 грн.
Враховуючи, що суд задовольняє позовні вимоги частково, то відповідно до частини третьої статті 139 КАС України до відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає половина розміру понесених позивачем судових витрат (144,60 + 528,00 + 25) / 2 = 348,80 грн. Решта витрат має нести позивач.
Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 264, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Заводської селищної ради (вулиця Чарнецького, 7, селище Заводське, Чортківський район, Тернопільська область, 48523, код ЄДРПОУ 04525550) про скасування рішення в частині окремого пункту задовольнити частково.
Визнати протиправним та нечинним пункт 1.2 розділу 1 Положення про Порядок відшкодування витрат за безкоштовне перевезення пільгових категорій населення Заводської селищної територіальної громади пасажирським автомобільним транспортом загального користування на 2025 - 2026 роки, затвердженого рішенням Заводської селищної ради від 12.08.2025 №1232, в частині видачі талонів особам з інвалідністю ІІ групи загального захворювання в кількості 10 штук на один місяць для безкоштовного перевезення автомобільним транспортом загального користування. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Заводської селищної ради на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 348,80 грн (триста сорок вісім грн 80 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення складено та підписано 20 лютого 2026 року.
Головуючий суддя Чепенюк О.В.