ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2026 року	Львів	Справа № 159/111/25 пров. № А/857/18191/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28.03.2025р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправною відмови щодо звільнення з військової служби, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Лозовський О.А., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 28.03.2025р., м.Луцьк; дата складання повного рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

07.01.2025р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_1 звернулися до суду з адміністративним позовом, в якому просили: 
визнати незаконною відмову відповідача Військової частини НОМЕР_1 у задоволенні поданого 22.10.2024р. рапорту спеціаліста оператора відділення протидії технічним засобам розвідки Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 про звільнення з військової служби;
зобов`язати відповідача Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути поданий 22.10.2024р. рапорт спеціаліста оператора відділення протидії технічним засобам розвідки Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 про звільнення з військової служби і задовольнити його в повному обсязі на підставі абз.16 п.3 ч.12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
судові витрати покласти на відповідача (а.с.1-4).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а.с.35 і на звороті).

Відповідно до рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28.03.2025р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.76-80).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржили позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , які покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просять рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлений позов задовольнити (а.с.87-99).
Вимоги за апеляційним скаргами обґрунтовують тим, що 03.02.2023р. ОСОБА_1 був призваний на військову службу під час загальної мобілізації у воєнний час та направлений для проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_2 ; у подальшому ОСОБА_1 переведений до Військової частини НОМЕР_1 . Перебуваючи у відпустці, ОСОБА_1 дізнався, що його брат ОСОБА_3 пропав безвісти за особливих обставин в умовах воєнного стану під час виконання обов`язків військової служби та завдань, пов`язаних із захистом Батьківщини.
22.10.2024р. ОСОБА_1 подав рапорт командиру Військової частини НОМЕР_1 , в якому, покликаючись на положення ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», просив виключити із списків Військової частини НОМЕР_1 та вказав, що бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю не має.
За результатом розгляду рапорту позивача Військова частина НОМЕР_1 листом № 693/30094 від 23.10.2024р. відмовила ОСОБА_1 в задоволенні рапорту про звільнення з військової служби з тих підстав, що зниклий безвісти брат є неповнорідним (різні батьки).
Позивачі вважають таку відмову незаконною.
Стверджують, що приписи абз.16 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» скасовано 20.11.2024р. відповідно до Закону України № 4063-IX «Про внесення змін до ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», чим відновлено права військовослужбовців на звільнення з військової служби під час дії воєнного стану з причин загибелі або зникнення безвісти їх неповнорідних брата чи сестри.
При цьому звертають увагу, що до 28.12.2024р. ОСОБА_1 перебував у відпустці. За цей час відповідач мав усі можливості повторно розглянути рапорт і звільнити його з військової служби, оскільки єдину перешкоду - дискримінаційну норму закону було скасовано.
Отже, відмовляти ОСОБА_1 з 20.11.2024р. у звільненні з військової служби у відповідача не було підстав. При цьому сам факт призупинення військової служби не перешкоджає повторному розгляду рапорту.
Окрім цього позивачі зазначили, що ОСОБА_1 самовільно не залишав військову частину, а до 28.12.2024р. перебував у відпустці. При цьому саме по собі внесення відомостей до ЄРДР не свідчить про наявність у ОСОБА_1 вини у скоєнні того чи іншого кримінального правопорушення.
Позивачі вважають, що суд повинен був застосувати до спірних правовідносин положення абз.16 п.3 ч.12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції, чинній на час подання позову.

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційні скарги в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
22.10.2024р. ОСОБА_1 звернувся із рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку із тим, що його брат ОСОБА_3 зник безвісти під час виконання бойового завдання в зоні бойових дій в Донецькій обл. (а.с.59 і на звороті).
Листом № 693/30094 від 23.10.2024р. Військова частина НОМЕР_1 відмовила ОСОБА_1 в задоволенні рапорту про звільнення з військової служби з тих підстав, що зниклий безвісти брат ОСОБА_3 є неповнорідним (різні батьки) (а.с.21).

Вважаючи протиправною відмову відповідача щодо незвільнення ОСОБА_1 з військової служби за пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, брат якого зник безвісти під час виконання бойового завдання в зоні бойових дій в Донецькій обл., позивачі звернулися до суду із розглядуваним позовом.

Вирішуючи наведений спір та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 та безвісти зниклий ОСОБА_3 є неповнорідними братами.
Разом з тим, на момент звернення ОСОБА_1 22.10.2024р. із рапортом про звільнення діяла редакція ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно якої підставою для звільнення під час дії воєнного стану є умова, «якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану».
Таким чином, ОСОБА_1 та безвісти зниклий ОСОБА_3 не є рідними (повнорідними) братами, а неповнорідними (спільна матір, різні батьки), відтак відсутні підстави для звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп.«г» п.2 ч.4 «Про військовий обов`язок і військову службу».
Окрім цього, суд врахував, що позивач вважається особою, яка 28.12.2024р. самовільно залишила місце несення служби та на момент розгляду цієї справи його військова служба в Збройних Силах України призупинена і останній не входить до складу Збройних Сил України.
Відтак, на цей момент відсутні підстави для повторного розгляду рапорту позивача ОСОБА_1 , оскільки вказаний військовослужбовець відсутній на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 у зв`язку із неявкою до місця проходження служби після основної щорічної відпустки, прийняття рішень кадрово-організаційного характеру по ньому є неможливим у зв`язку із фактичною відсутністю на військовій службі та призупиненням служби для вказаного військовослужбовця.
За таких обставин правові підстави для розгляду по суті порушеного у рапорті від 20.10.2024р. питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та прийняття відповідного рішення за результатами такого розгляду, є відсутніми.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 суд зазначив, що судовому захисту підлягає лише дійсно порушене право на час звернення із позовом до суду. Оскільки предметом цього позову є звільнення військовослужбовця з військової служби за поданим рапортом, а позовні вимоги не містять обґрунтувань порушення прав чи законних інтересів ОСОБА_1 , позаяк вона не є суб`єктом у спірних відносин, не обґрунтувала як суспільні відносини, пов`язані із проходженням військової служби та звільненням з військової служби, стосуються її, через що в їх задоволенні слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Із змісту заявленого позову слідує, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_1 оскаржують відмову відповідача і третьої особи щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із тим, що його брат ОСОБА_3 зник безвісти під час виконання бойового завдання в зоні бойових дій в Донецькій обл.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, а саме: звернення ОСОБА_1 із рапортом від 22.10.2024р. про звільнення з військової служби) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1 цього Закону захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до ч.1 ст.2 вказаного Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Пунктом 6 ст.2 зазначеного Закону передбачені наступні види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022р.) введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022р. строком на 30 діб.
На момент розгляду адміністративної справи в суді апеляційної інстанції строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Підстави звільнення з військової служби передбачені ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Зокрема, відповідно до пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час воєнного стану, зокрема, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Згідно ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану, якщо, зокрема їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Під час судового розгляду з`ясовано, що рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби обґрунтований тим, що його брат ОСОБА_3 пропав безвісти під час виконання бойового завдання в зоні бойових дій.
Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 від 03.02.2016р. (повторне) його батьками є ОСОБА_4 (батько) та ОСОБА_1 (мати) (а.с.8).
Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_4 від 29.05.2013р. (повторне) його батьками є ОСОБА_5 (батько) та ОСОБА_6 (мати) (а.с.5).
Отже, позивач ОСОБА_1 та безвісти зниклий ОСОБА_3 є неповнорідними братами.

Водночас, на момент звернення позивача 22.10.2024р. із рапортом про звільнення діяла редакція ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно якої підставою для звільнення під час дії воєнного стану є умова, «якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану».
Таким чином, враховуючи ту обставину, що позивач ОСОБА_1 та безвісти зниклий ОСОБА_3 не є рідними (повнорідними) братами, а неповнорідними (спільна матір, різні батьки), підстави для звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп.«г» п.2 ч.4 «Про військовий обов`язок і військову службу», були відсутніми.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
У Рішенні Конституційного Суду України № 5-р(I)/2019 від 12.07.2019р. Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої ст.58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).
Отже, у разі безпосередньої (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

Відтак, у відповідача були відсутні підстави для застосування 23.10.2024р. при розгляді рапорту позивача редакції ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 20.11.2024р.
Відповідно суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, а саме: звернення ОСОБА_7 із рапортом від 22.10.2024р. про звільнення з військової служби та розгляду такого рапорту 23.10.2024р. 

Окрім цього, при вирішенні питань при вступі на військову службу, проходженні військової служби та звільненні із військової служби відповідні командири та начальники керуються в тому числі Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008р. «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» та наказом Міністра оборони України № 170 від 10.04.2009р. «Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України»; вказаними нормативно-правовими актами встановлюється належна правова процедура при розгляді командирами та начальниками, відповідними посадовими особами рапортів про звільнення із військової служби.

Порядок проходження військової служби у Збройних Силах України врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затв. Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008р. (надалі – Положення № 1153/2008).
Відповідно до пунктів 233-234 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця. При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України. 
Перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Вислуга років військової служби військовослужбовців розраховується не пізніше ніж за два місяці до дати, на яку планується звільнення. Інформація про розраховану вислугу років військової служби доводиться військовослужбовцю під підпис перед оформленням документів для його звільнення з військової служби. У разі незгоди з розрахунком вислуги років військової служби військовослужбовець повинен письмово обґрунтувати свої заперечення на аркуші з розрахунком вислуги років і засвідчити їх своїм підписом. У разі відмови військовослужбовця підписати розрахунок вислуги років про це робиться відповідний запис на цьому ж аркуші та засвідчується підписами осіб, які були присутні під час бесіди. Заперечення військовослужбовців щодо розрахунку вислуги років військової служби розглядаються командирами (начальниками) військових частин перед оформленням документів для звільнення з військової служби. Спірні питання щодо заліку вислуги років окремих періодів служби для призначення пенсії розглядаються спеціальною комісією Міністерства оборони України. Порядок проведення розрахунку вислуги років визначається Міністерством оборони України. Розрахунок вислуги років військовослужбовців, які звільняються з військової служби через службову невідповідність, у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання, у зв`язку з позбавленням військового звання у дисциплінарному порядку, у зв`язку з набранням законної сили судовим рішенням, яким військовослужбовця притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення та накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, що пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, здійснює територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, де вони перебувають на військовому обліку, який надсилає розрахунок вислуги років для затвердження в порядку, визначеному Міністерством оборони України.

Встановлено, що згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 4723 від 29.12.2024р. розпочато службове розслідування за фактом відсутності на військовій службі в місті тимчасової дислокації підрозділу до населеного пункту Суми Сумського району Сумської обл. з 28.12.2024р. призваного по мобілізації солдата ОСОБА_1 .
У ході проведення службового розслідування встановлено, що солдат, призваний по мобілізації ОСОБА_1 , 28.12.2024р. не з`явився до місця проходження служби та станом на момент завершення службового розслідування, винесення наказу про результати проведення службового розслідування до місця дислокації підрозділу не прибув, на телефонні дзвінки та інтернет-засоби комунікації не відповідає.
Згідно наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 467 від 26.01.2025р. за неприбуття з щорічної основної відпустки 28.12.2024р. на ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення «сувора догана» (а.с.60-61).
Крім того, за неявку після відпустки Військовою частиною НОМЕР_1 було направлено повідомлення до Територіального управління /ТУ/ Державного бюро розслідувань /ДБР/ в м.Полтава для вирішення питання про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч.5 ст.407 Кримінального кодексу /КК/ України та початку досудового розслідування у формі досудового слідства. 
За результатами розгляду вказаних матеріалів Четвертим слідчим відділом (з дислокацією у м.Сумах) ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві, 09.01.2025р. внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62025170040000291 за ознаками вчинення діяння, що містить ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України - самовільне залишення місця проходження служби (нез`явлення до місця проходження служби), вчинене в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці.
При цьому відповідно до ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту «г» частини другої, пункту «г» частини третьої, підпункту «д» пункту 1, підпункту «в» пункту 2 частини четвертої, підпунктів «е» пунктів 1 і 2, підпункту «в» пункту 3 частини п`ятої та підпункту «е» пункту 1, підпункту «д» пункту 2, підпункту «в» пункту 3 частини шостої статті 26 цього Закону, крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.
Військовослужбовці, яким призначено кримінальне покарання у вигляді штрафу, яких звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, передбачених статтями 47, 48, 49 Кримінального кодексу України, а також яких звільнено від відбування покарання на підставі амністії, підлягають звільненню з військової служби відповідно до підпункту «ґ» пункту 1 частини четвертої, підпунктів «д» пунктів 1 та 2 частини п`ятої та підпункту «д» пункту 1, підпункту «ґ» пункту 2 частини шостої статті 26 цього Закону.
Для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжується. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
За весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.
Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.

Наведені норми кореспондуються з нормами п.п.144-1-144-7 Положення № 1153/2008.
Згідно з пп.14 п.116 цього Положення зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що військовослужбовці, військову службу яким призупинено, можуть бути звільнені з військової служби лише після продовження військової служби, у випадку наявності виправдувального вироку або закриття кримінального провадження відповідно до пп.1, 2, 3 ч.1 ст.284 Кримінального процесуального кодексу /КПК/ України стосовно них.

У розглядуваній справі встановлено, що відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 27 від 23.01.2025р. солдата ОСОБА_1 , який самовільно залишив військову частину 28.12.2024р., увільненого від займаної посади та якому призупинено військову службу наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 7-РС від 23.012025р., призупинено строк військової служби, вислуги років для призначення пенсії та вислуги у військовому званні, виплату грошового та здійснення продовольчого, речового забезпечення та виключено зі всіх видів забезпечення, з 08.01.2025р.
Зазначені накази є чинними (дійсними), в судовому порядку не оскаржувалися, що не спростовується матеріалами справи. 

Таким чином, позивач ОСОБА_1 вважається особою, яка 28.12.2024р. самовільно залишила місце несення служби та на момент розгляду цієї справи його військова служба у Збройних Силах України призупинена, а тому останній не входить до складу Збройних Сил України.
Відтак, на цей момент відсутні підстави для повторного розгляду рапорту позивача ОСОБА_1 , оскільки вказаний військовослужбовець відсутній на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 у зв`язку із неявкою до місця проходження служби після основної щорічної відпустки, через що прийняття рішень кадрово-організаційного характеру по ньому є неможливим у зв`язку із фактичною відсутністю на військовій службі та призупиненням служби вказаного військовослужбовця.

Підсумовуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного та послідовного висновку про відсутність у позивача ОСОБА_1 правових підстав для розгляду по суті порушеного у рапорті від 22.10.2024р. питання про звільнення з військової служби на підставі пп.«г» п.2 ч.4 с.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та прийняття відповідного рішення за результатами такого розгляду.

Отже, відповідач, відмовивши ОСОБА_1 у звільненні з військової служби з підстав, вказаних у рапорті про звільнення з військової служби, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову; в межах спірних правовідносин суб`єктом владних повноважень не було допущено протиправних дій (бездіяльності), а відтак його поведінка не призвела до порушення прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 .

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд враховує наступне.

Частина 1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства /КАС/ України визначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв`язку з прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень, вчиненням дій чи бездіяльністю порушуються права позивача.
За змістом частини першої ст.55 Конституції України, пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997р. (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.
Аналізуючи наведені норми та висновок Конституційного Суду України, вбачається, що під час розгляду справи суд повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача саме з боку відповідача.
Таким чином, судовому захисту в адміністративних судах України підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у публічно-правовому спорі є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи.
Крім того, порушення прав, свобод та інтересів особи наявне тоді, коли стались зміни стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто відбулось припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку в публічно-правових відносинах.
Відповідні зміни або перешкоди можуть бути створені протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

З урахуванням наведеного, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.
Позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, однак оспорювані дії або бездіяльність повинні бути юридично значимими, тобто мати безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом або позбавлення можливості повністю чи в частині реалізувати належне цій особі право, або шляхом безпідставного покладення на цю особу будь-якого обов`язку.
Задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.
Відповідно на противагу вказаному вище, не порушують права чи інтереси ті дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, які не впливають на суб`єктивні права та обов`язки особи, зокрема, ті, вчинення яких особа не вправі вимагати від суб`єкта владних повноважень.

Отже, судовому захисту підлягає лише дійсно порушене право на час звернення із позовом до суду. 

Оскільки предметом цього позову є звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби за поданим рапортом, а позовні вимоги не містять обґрунтувань порушення прав чи законних інтересів ОСОБА_1 , позаяк вона не є суб`єктом у спірних правовідносинах, не обґрунтовано як суспільні відносини, пов`язані із проходженням військової служби та звільненням з військової служби, стосуються ОСОБА_1 , а отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог останньої.

Надаючи правову оцінку доводам апелянтів щодо наявності дискримінації, колегія суддів виходить з наступного.
За визначенням п.2 ч.1 ст.1 Закону України № 5207-VI від 06.09.2012р. «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. 
Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Відповідно до ст.24 Конституції України, ст.ст.2, 7 Загальної декларації прав людини, ст.ст.2, 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст.2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 14, стаття 1 Протоколу № 12 до Конвенції) необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками.
У рішеннях Європейського суду з прав людини зазначено, що лише розрізнення, яке базується на персональній ознаці, за якою особа чи групи осіб відрізняються один від одного, можна характеризувати як дискримінацію (рішення у справах «Карсон та інші проти Сполученого Королівства», «Кьєльдсен, Буск Мадсен і Педерсен проти Данії»). Суд деталізує вимоги до природи ознак, за якими забороняється дискримінація, та встановлює, що категорія «інші ознаки» поширюється винятково на такі ознаки, які за своєї природою є достатньо подібними до ознак, які вже перелічені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто відносяться до визначального для ідентичності особи вибору або є невід`ємними, вродженими та незмінними характеристиками (рішення у справі «Петерка проти Чеської Республіки»).

Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.
Проте, обставини розглядуваної справи не дають підстав стверджувати про наявність проявів дискримінації по відношенню до позивачів - розрізненим ставленням до особи за притаманною їй певною персональною ознакою. Військову службу не можна вважати персональною ознакою в розумінні поняття дискримінації, а різне регулювання умов та порядку звільнення з неї - визнавати обмеженням у реалізації або користуванні правами та свободами.
Отже, позивачами не наведено доводів, які б дозволили обґрунтовано припустити, що має місце різниця у ставленні саме через будь-яку наявну в них персональну ознаку, а тому доводи позивача про наявність дискримінаційного ставлення є необґрунтованими.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені позивачами в апеляційних скаргах обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивачів залишені без задоволення.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини, колегія суддів приходить до переконливого висновку про необґрунтованість та безпідставність заявленого позову, через що останній не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційні скарги на нього слід залишити без задоволення.

Згідно ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1816 грн. 80 коп. належить стягнути з апелянта ОСОБА_1 , оскільки в матеріалах справи є відсутніми докази сплати такого або звільнення вказаного апелянта від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28.03.2025р. в адміністративній справі № 159/111/25 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) в дохід Державного бюджету України (реквізити платежу: отримувач коштів - ГУК Львiв/Галицький р-н/22030101; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 38008294; банк отримувача - Казначейство України (ел. адм. подат.); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача № UA338999980313161206081013952, код класифікації доходів бюджету 22030101) суму несплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн. 80 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Дата складання повного судового рішення: 27.02.2026р.