ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1062/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богацької Н.С.,
суддів: Принцевська Н.М., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання: Алієва К.О.,

за участю представників учасників справи:
від прокуратури – Уліцька А.В.
від Міністерства охорони здоров`я України – Дяк Ю.М.,
від Південного офісу Держаудитслужби – не з`явився,
від ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» - Оляш К.О.
від Санаторія «Зелена гірка» - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія»
на рішення Господарського суду Одеської області від 20.11.2024, ухвалене суддею Шаратовим Ю.А., м. Одеса, повний текст складено та підписано 03.12.2024
у справі № 916/1062/23
за позовом: керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі:
1) Міністерства охорони здоров`я України 
2) Південного офісу Держаудитслужби
до відповідачів: 
1) ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія»; 
2) Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка» Міністерства охорони здоров`я України,
про: визнання додаткових угод недійсними та стягнення 81686,44 грн,
ВСТАНОВИВ
У березні 2023 року керівник Київської окружної прокуратури міста Одеси (далі прокурор) в інтересах держави в особі Міністерства охорони здоров`я України (далі Міністерство), Південного офісу Держаудитслужби (далі Держаудитслужба) та Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка» Міністерства охорони здоров`я України (далі Санаторій) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» (далі ТОВ «ООЕК»), в якому (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) просив суд визнати недійними укладені між ТОВ «ООЕК» та Санаторієм додаткові угоди № 1 від 16.07.2020, № 2 від 15.09.2020, № 3 від 16.10.2020, № 4 від 19.10.2020, № 5 від 20.11.2020 (далі додаткові угоди) до договору про закупівлю електричної енергії № 194 від 16.03.2020 (далі договіh про закупівлю), а також стягнути з ТОВ «ООЕК» на користь держави на розрахунковий рахунок Міністерства надмірно сплачені бюджетні кошти у загальному розмірі 81686,44 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що додаткові угоди до договору укладені з порушенням вимог Закону України «Про публічну закупівлі», оскільки за їх умовами необґрунтовано та безпідставно збільшено ціну електроенергії у порівнянні з первинною ціною за договором про закупівлю, а отже вони мають бути визнані недійсними, а надмірно сплачені грошові кошти повернуті до бюджету.
Обґрунтовуючи підстави для представництва інтересів держави, прокурор зазначив, що джерелом фінансування даної закупівлі є кошти державного бюджету, в той же час Держаудитслужба (як орган, який здійснює державний фінансовий контроль за використання державного бюджету) та Міністерство (у даному випадку як розпорядник бюджетних коштів вищого рівня), будучи обізнаними про виявлені прокурором порушення законодавства при виконанні додаткових угод до договору та маючи відповідні повноваження, протягом тривалого часу не вживали заходів щодо звернення до суду з відповідним позовом для захисту інтересів держави.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.11.2023 у справі № 916/1062/23, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.04.2024, позов прокурора задоволено повністю.
Постановою Верховного Суду від 24.07.2024 скасовано рішення судів попередніх інстанції, справу № 916/1062/23 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Суд касаційної інстанції вказав, що суди залишили поза увагою недопустимість представництва прокурором інтересів держави в особі державного чи комунального підприємства/закладу, яке не є суб`єктом владних повноважень, але є самостійним суб`єктом права, та безпідставності звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі таких підприємств. Також суди першої та апеляційної інстанцій, не встановивши належного складу відповідачів у цій справі, дійшли передчасного висновку про обґрунтованість позову в частині визнання оспорюваних додаткових угод недійсними, позаяк такий висновок судів не відповідає висновку щодо застосування норм статей 203, 215, 216 ЦК (в контексті того, що під час розгляду позову про визнання правочину недійсним сторонами справи мають бути всі сторони цього правочину), викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, у постанові Верховного Суду від 30.01.2024 у справі № 924/564/22.
В процесі нового розгляду справи, ухвалами Господарського суду Одеської області від 16.09.2024 за заявою прокурора позов в інтересах держави в особі Санаторія залишено без розгляду та залучено його в якості співвідповідача.
За результатом нового розгляду справи, рішенням Господарського суду Одеської області від 20.11.2024 у даній справі позов прокурора задоволено повністю.
Місцевий господарський суд виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.
Не погодившись з рішенням суду, ТОВ «ООЕК» подало на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги зазначено наступне:
- у даному випадку у прокурора відсутні правові підстави для представництва інтересів держави в особі Міністерства та Держаудитслужби. Прокурором не надано доказів направлення позивачам відповідних повідомлень та їх отримання адресатами. Прокурором не було надано позивачам розумного строку на реагування на виявлене порушення інтересів держави до подачі позовної заяви.
- факт коливання ціни був документально підтверджений, а отже у сторін були підстави для внесення змін до договору згідно із додатковою угодою № 1;
- суд першої інстанції безпідставно визнав недійсними додаткові угоди № 2 та № 5 до договору з підстав їх невідповідності п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», оскільки вказані додаткові угоди були укладена на підставі п. 7 ч. 5 ст. 41 Закону, який не вимагає від сторін доводити факт коливання ціни на ринку електричної енергії;
- Законом передбачена можливість неодноразового збільшення ціни за одиницю товару до 10%. При цьому, сукупність таких змін (додаткових угод) може перевищувати 10 %.
- додаткові угоди до договору оскаржуються прокурором лише в частині умов щодо збільшення ціни за одиницю товару. При цьому, вказані додаткові угоди містять і інші умови договору, щодо зміни яких сторони дійшли згоди, та які не є предметом оскарження в межах даної справи;
- застосування наслідків недійсності правочину (реституція) полягає в тому, що одна сторона повертає другій стороні усе, що вона отримала на підставі недійсного правочину. Натомість, як вбачається з матеріалів даної справи, прокурором було пред`явлено вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів на користь Міністерства, а не на користь Санаторія «Зелена Гірка», який є стороною недійсного правочину. Санаторій у даній справі не є позивачем, а тому підстави для застосування реституції відсутні.
- задовольняючи позовні вимоги прокурора, суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин положення ст. 670 та ст. 1212 ЦК України.
Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Колоколова С.І., суддів Діброви Г.І., Савицького Я.Ф.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи № 916/1062/23, відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою до надходження матеріалів даної справи з суду першої інстанції.
28.01.2025 матеріали справи № 916/1062/23 надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.02.2025 за апеляційною скаргою ТОВ «ООЕК» на рішення Господарського суду Одеської області від 20.11.2024 у справі № 916/1062/23 відкрито апеляційне провадження, встановлено учасникам справи строк до 20.02.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу, роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, розгляд апеляційної скарги призначено на 20.03.2025 о 10:30 год.
У відзиві на апеляційну скаргу прокурор заперечував проти її задоволення, зокрема, зазначав, що прокурором підтверджені підстави для представництва інтересів держави особі Міністерства та Держаудитслужби і дотримано передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» порядок реалізації такого захисту. Також звертав увагу, що скаржником не спростовані доводи прокурора та висновки суду першої інстанції про порушення вимог Закону України «Про публічну закупівлі» під час укладення оспорюваних додаткових угод до договору про закупівлю.
В подальшому, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.05.2025 задоволено заяву ТОВ «ООЕК» та зупинено апеляційне провадження у справі № 916/1062/23 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24.
У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 з посади у відставку, а також перебуванням Діброви Г.І. у відпустці за розпорядженням керівника апарату суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 916/1062/23.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Південно-західного апеляційного господарського суду для апеляційного розгляду справи № 916/1062/23 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Богацької Н.С., суддів: Савицького Я.Ф., Принцевської Н.М.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.07.2025 прийнято справу № 916/1062/23 до свого провадження колегією суддів у складі головуючого судді Богацької Н.С., суддів: Савицького Я.Ф., Принцевської Н.М.
Постановою Великою Палатою Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 касаційну скаргу залишено без задоволення, рішення судів попередніх інстанцій – без змін.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 поновлено провадження у справі № 916/1062/23, запропоновано учасникам справи у строк до 30.01.2026 надати письмові пояснення з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24, розгляд даної справи призначено на 10.02.2026 о 13:45 год.
22.01.2026 від Міністерства надійшла заява про участь його представника в усіх судових засіданнях у справі № 916/1062/23 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яка ухвалою суду від 02.02.2026 задоволена.
28.01.2026 від прокуратури надійшли письмові пояснення, в яких прокурор, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24, вкотре зазначав, що позиція суду касаційної інстанції вчергове підтверджує обґрунтованість позовних вимог прокурора та законність прийнятого судом рішення.
Будь-яких інших заяв чи клопотань від учасників справи не надходило.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.02.2026 надано можливість представнику ТОВ «ООЕК» взяти участь у судовому засіданні 10.02.2026 о 13:45 год. та в усіх подальших судових засіданнях у справі № 916/1062/23 в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів та системи відеоконференцзв`язку «EasyCon».
В судове засідання 10.02.2026 з`явились представники прокуратури, Міністерства та ТОВ «ООЕК». Представники інших учасників справи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Представник ТОВ «ООЕК» просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 20.11.2024 у справі № 916/1062/23, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Прокурор та представник Міністерства заперечували проти доводів та вимог апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду – без змін.
Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.
Щодо наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.
Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частини 3, 5 ст. 53 ГПК України встановлюють, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
У положеннях ч. 4 ст. 53 ГПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та №922/1830/19).
Тобто під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
Разом з тим згідно з ч. 4 ст. 23 Закону «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
У постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Як вже зазначалось, в обґрунтування позову прокурор посилається на те, що ТОВ «ООЕК» та Санаторієм, всупереч інтересів держави, без будь-яких належних на те підстав та в порушення вимог Закону України «Про публічні закупівлі» було укладено ряд додаткових угод, за якими суттєво збільшено ціну за одиницю товару, що призвело до зайвого витрачання бюджетних коштів на закупівлю електричної енергії за договором про закупівлю електричної енергії.
Обґрунтовуючи підстави для представництва інтересів держави, прокурор зазначив, що джерелом фінансування даної закупівлі є кошти державного бюджету, в той же час Держаудитслужба (як орган, який здійснює державний фінансовий контроль за використання державного бюджету) та Міністерство (у даному випадку як розпорядник бюджетних коштів вищого рівня), будучи обізнаними про виявлені прокурором порушення законодавства при виконанні додаткових угод до договору та маючи відповідні повноваження, протягом тривалого часу не вживали заходів щодо звернення до суду з відповідним позовом для захисту інтересів держави.
Колегія суддів зазначає, що укладення додаткових угод до договору всупереч вимогам чинного законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання вимог законодавства у цій сфері становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора (постанова Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 912/989/18).
Щодо Південного офісу Держаудитслужби.
Згідно з частиною 1 статті 8 Закону України «Про публічні закупівлі» моніторинг процедури закупівлі здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональні територіальні органи. Моніторинг процедури закупівлі здійснюється протягом проведення процедури закупівлі, укладення договору про закупівлю та його дії.
Положеннями частини 1 статті 44 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що за порушення вимог, установлених цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання цього Закону, уповноважені особи, службові (посадові) особи замовників, службові (посадові) особи та члени органу оскарження, службові (посадові) особи Уповноваженого органу, службові (посадові) особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, службові (посадові) особи органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (обслуговуючого банку), несуть відповідальність згідно із законами України.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, в тому числі суб`єктах господарювання, у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток) належить суб`єктам господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.
За приписами пунктів 8, 10 частини 1 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Положенням про Державну аудиторську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43, визначено, що Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Згідно з підпунктами 3, 4, 9 пункту 4 Положення про Державну аудиторську службу України, Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань: реалізує державний фінансовий контроль через здійснення: державного фінансового аудиту, перевірки закупівель, інспектування (ревізії), моніторингу закупівель; здійснює контроль, зокрема, за дотриманням законодавства про закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства; передає в установленому порядку правоохоронним органам матеріали за результатами державного фінансового контролю у разі встановлення порушень законодавства, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних діянь.
Отже, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.
Тож саме Держаудитслужба в даному випадку є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівель, у зв`язку з чим прокурором правомірно визначено Південний офіс Держаудитслужби, як позивача у даній справі.
Як вбачається з матеріалів цієї справи, прокурор направив на адресу Південного офісу Держаудитслужби лист від 28.02.2023 за № 1280вих-23, яким повідомив про виявлені порушення під час виконання договірних відносини за проведеною закупівлею за бюджетні кошти (ідентифікаційний номер закупівлі UA-2020-02-04-002935-а), просив повідомити про вжиття заходів до їх усунення, у тому числі в судовому порядку.
У відповіді на запит прокурора Південний офіс Держаудитслужби листом № 151531-17/1144-2023 від 07.03.2023 зазначив, що підстави для проведення моніторингу на даний час відсутні, оскільки процедуру закупівлі виконано у повному обсязі, відповідно перевірка вказаних фактів не проводилась та заходи щодо усунення порушень, у тому числі у судовому порядку, не вживались.
Тобто, Південним офісом Держаудитслужби як органом, уповноваженим державою здійснювати функції у спірних правовідносинах, заходи щодо припинення та визнання недійсними додаткових угод до договору не вживались. Більш того, навіть після отримання інформації від прокурора про можливі порушення законодавства про публічні закупівлі, Південний офіс Держаудитслужби не планував проводити перевірку і не збирався звертатися до суду, що кваліфікується судом як бездіяльність органу.
Наведене цілком узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах у справах № 924/1237/17, № 826/9672/17, № 924/1256/17, № 906/296/18, № 925/682/18, № 909/545/18, № 927/1058/21 де позивачем також була визначена саме Держаудитслужба.
Щодо Міністерства охорони здоров`я України.
Згідно п. 1 розділу 1 Статуту Санаторія, затвердженого наказом Міністерства від 25.03.2019 № 657, Санаторій є державним закладом охорони здоров`я лікувально-профілактичного профілю, заснований на державній власності, що належить до сфери управління Міністерства і є підзвітним йому.
Законом України «Про центральні органи виконавчої влади», визначені повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади.
Міністерство, як центральний орган виконавчої влади, згідно статей 1, 6 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Повноваження міністерств, інших центральних органів виконавчої влади поширюється на всю територію держави.
Положенням про Міністерство, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 267, передбачено, що Міністерство є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.
Пунктом 2 розділу 1 Статуту Санаторія визначено, що він є державною бюджетною неприбутковою установою, уповноваженим органом управління є Міністерство.
Згідно із п.п. 4, 5, 6, 8 ч.5 Положення про Міністерство, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 267, Міністерство з метою організації своєї діяльності здійснює контроль за діяльністю підприємств, установ, організацій, що належать до сфери його управління, здійснює контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечує ефективне і цільове використання бюджетних коштів, забезпечує самопредставництво інтересів Міністерства у судах.
Таким чином у спірних правовідносинах Міністерство є уповноваженим органом на здійснення контролю за дотриманням державних інтересів в частині законності використання коштів державного бюджету.
Як визначено ст. 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами (в т.ч. Міністерством), іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з мстою задоволення державних та суспільних потреб.
Відтак, Міністерство є центральним органом виконавчої влади, яке здійснює повноваження органу управління відносно Санаторія та виступає головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує політику у сфері охорони здоров`я.
Джерелом фінансування договору про закупівлю № 194 від 16.04.2020 є державний бюджет (загальний фонд).
Відповідно до статті 22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Головні розпорядники бюджетних коштів – бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень (пункт 18 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України).
Розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня - розпорядник, який у своїй діяльності підпорядкований відповідному головному розпоряднику та (або) діяльність якого координується через нього (абзац третій пункту 7 Порядку).
Поняття та функції розпорядників бюджетних коштів визначені підпунктом 47 статті 2 Бюджетного кодексу України, згідно з яким розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення витрат бюджету (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (підпункт 6.20) та від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18 (підпункт 6.22)).
Отже у спірних правовідносинах між відповідачами, які виникли щодо публічної закупівлі електричної енергії за договором, Санаторій діє як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня (отримувач бюджетних коштів) та є замовником зазначеного товару в обсязі та в межах видатків, що визначені розпорядником бюджетних коштів вищого рівня (Міністерства). 
В даному випадку Санаторій виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як сторона у зобов`язальних правовідносинах. 
Враховуючи вказане, в даному випадку Міністерство є органом, уповноваженим на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів державного бюджету.
В матеріалах цієї справи міститься лист-запит прокурора № 1268вих-23 від 28.02.2023, адресований Міністерству, в якому прокурор просив надати інформацію про вжиття заходів реагування, у тому числі у судовому порядку, при цьому з проханням надання відповіді у можливо стислі строки, але не пізніше 10.03.2023.
Станом на 15.03.2023 відповідь з Міністерства до прокуратури не надійшла. 
В процесі розгляду справи в суді першої інстанції Міністерство жодного разу не заперечувало факт отримання від прокуратури запиту від 28.02.2023 за № 1280вих-23.
Більш того, до відповіді на відзив на позову заяву (вх № 13778/23 від 27.04.2023) прокурором представлено суду лист-відповідь Міністерства (а.с.63 т.1) на запит прокуратури від 28.02.2023 за № 1280вих-23, в якому Міністерство зазначило, зокрема, що захист прав та інтересів Санаторія має здійснюватися безпосередньо юридичною службою самого Санаторія.
Слід також зазначити те, що відомості веб-порталу «Ргоzогго» є відкритими, відтак Міністерство могло ще у 2020 році дізнатися про порушення законодавства про публічні закупівлі в діяльності Санаторія. 
Колегія суддів звертає увагу, що бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, а також те, що Міністерство здійснює контроль за діяльністю та використанням коштів Санаторія, який перебуваює в його управлінні, є головним розпорядником коштів, передбачених в державному бюджеті на фінансування діяльності цього Закладу, є компетентним органом з повним обсягом цивільної дієздатності та має повноваження звертатися до суду для захисту порушених інтересів держави, у тому числі у сфері публічних закупівель, колегія суддів вважає, що визначення прокурором Міністерства у якості позивача у даному позові також є правомірним.
Отже прокурором підтверджені підстави для представництва інтересів держави і дотримано передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» порядок реалізації такого захисту.
Крім того, закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатись з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.08.2020 у справі № 923/449/18, від 25.02.2021 у справі № 912/9/20, від 25.06.2024 у справі № 918/760/23, від 01.10.2024 у справі № 918/778/23, від 20.02.2025 у справі № 910/16372/21).
Щодо суті спору.
Як вбачається з матеріалів цієї справи, на веб-сайті публічних закупівель «Prozorro» опубліковано оголошення Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка» Міністерства охорони здоров`я України про проведення відкритих торгів UA-2020-02-04-002935-а з предметом закупівлі «ДК 021:2015:09310000-5: Електрична енергія (постачання), обсяг – 319300 кВт*год, з очікуваною вартістю 886 453,63 грн з ПДВ. Строк поставки товарів, виконання робіт чи надання послуг до 31.12.2020. Кінцевий строк подання тендерних пропозицій -19.02.2020.
В матеріалах цієї справи міститься Повідомлення UA-2020-02-04-002935-а про намір укласти договір про закупівлю з переможцем процедури закупівлі – ТОВ «ООЕК» щодо предмету закупівлі – «ДК 021:2015:09310000-5: Електрична енергія (постачання), обсяг – 319300 кВт*год, за ціною тендерної пропозиції – 581201,86 грн з ПДВ, джерело фінансування - державний бюджет України.
16.03.2020 між Санаторієм (Споживач) та ТОВ «ООЕК» (Постачальник) укладено договір про закупівлю електричної енергії № 194 (далі договір), відповідно до пунктів 1.1, 1.2, 3.1, 5.1, 5.2 якого ТОВ «ООЕК» зобов`язався у 2020 році надавати Споживачу послуги з передавання електричної енергії (як різновид товарної продукції - далі товар) для забезпечення потреб електроустановок замовника, а Замовник – прийняти і оплатити її вартість. 
Найменування (номенклатура, асортимент товару): електрична енергія (код за Державним класифікатором продукції та послуг ДК 021:2015 – 09310000-5). 
Обсяг послуг (послуг або кількісні характеристики виконуваних за цим договором робіт) складає 319300 кВт/год. 
Ціна цього договору становить 581201,86 грн з ПДВ. 
Строк постачання електричної енергії з дати укладення договору до 31.12.2020. Місцем постачання електричної енергії згідно Додатка 1 «Заява – приєднання до договору постачання електричної енергії споживачу».
У пункті 1 додатку 2 «Комерційна пропозиція» до договору визначено, що ціна на електричну енергію на дату проведення аукціону становить 1,516864652 грн за 1 кВт*год без ПДВ (1,82023758 грн за 1 кВт*год з ПДВ).
Упродовж липня, вересня, жовтня та листопада 2020 року між Споживачем та Постачальником було укладено 5 додаткових угод про збільшення ціни за одиницю товару без зміни загальної суми зазначеного договору.
16.07.2020 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору, згідно з п. 1 якої, керуючись п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції Закону № 300-ІХ від 14.11.2019), пункт 6 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції Закону № 114-Х від 19.09.2019»), згідно умов додатку № 2 до Договору «Комерційна пропозиція № 0 ПВЦ-Індивідуальна комерційна пропозиція» Сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше ніж на 10 відсотків у зв`язку з коливаннями ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується експертним висновком № ЧК-138 від 13.04.2020, виданим Чернігівською регіональною Торгово-промисловою палатою, у зв`язку з чим, ціна за 1 кВт*год становить – 1,962827 грн, у тому числі ПДВ 20 % - 0,327138 грн. 
Відповідно до підпункту 2.1 пункту 2 додаткової угоди від 16.07.2020 № 1 внесено зміни в абзац 2 пункту 1.2 договору, виклавши його в наступній редакції: «Обсяг послуг (послуг або кількісні характеристики виконуваних за цим договором робіт) складає 296104 кВт*год».
У пункті 4 додаткової угоди від 16.07.2020 № 1 вказано, що вона є невід`ємною частиною договору.
15.09.2020 між сторонами укладено додаткову угоду № 2 до договору, згідно з п. 1 якої, керуючись п. 7 ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції Закону від 01.12.2019 № 300-ІХ), відповідно до умов додатку № 2 до Договору «Комерційна пропозиція № 0 ПВЦ-Індивідуальна комерційна пропозиція», у зв`язку зі зміною тарифу на послуги з передачі електричної енергії та встановлення на рівні 240,23 грн/МВт*год (без урахування ПДВ) відповідно до постанови НКРЕКП від 11.07.2020 № 1329 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 10.12.2019 № 2668», що є складовою ціни, сторони домовились збільшити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год з урахуванням зміни тарифу на послуги з передачі електричної енергії. Ціна за 1 кВт*год становить – 2,06462304 грн., в т.ч. ПДВ 20 % - 0,34410384 грн. 
Відповідно до підпункту 2.1 пункту 2 додаткової угоди від 15.09.2020 № 2 внесено зміни в абзац 2 пункту 1.2 Договору від 16.03.2020, виклавши його в наступній редакції: «Обсяг послуг (послуг або кількісні характеристики виконуваних за цим договором робіт) складає 286919 кВт*год».
У пункті 3 Додаткової угоди від 15.09.2020 № 2 вказано, що вона є невід`ємною частиною договору.
16.10.2020 між сторонами укладено додаткову угоду № 3 до договору, згідно із п. 1 якої, керуючись п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції Закону № 300-ІХ від 01.12.2019), пункт 6 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції Закону № 114-Х від 19.09.2019»), згідно умов додатку № 2 до Договору «Комерційна пропозиція № 0 ПВЦ-Індивідуальна комерційна пропозиція» Сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше ніж на 10 відсотків у зв`язку з коливаннями ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується Експертним висновком № ЧК-356 від 07.09.2020, виданим Чернігівською регіональною Торгово-промисловою палатою, у зв`язку з чим, ціна за 1 кВт*год становить – 2,2059095 грн, у тому числі ПДВ 20 % - 0,3676516 грн.
Відповідно до підпункту 2.1 пункту 2 додаткової угоди від 16.10.2020 № 3 внесено зміни в абзац 2 пункту 1.2 Договору від 16.03.2020, виклавши його в наступній редакції: «Обсяг послуг (послуг або кількісні характеристики виконуваних за цим договором робіт) складає 273289 кВт*год».
У пункті 4 додаткової угоди від 16.10.2020 № 3 вказано, що вона є невід`ємною частиною договору.
19.10.2020 між сторонами укладено додаткову угоду № 4 до договору, згідно із п. 1 якої, керуючись п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції Закону № 300-ІХ від 01.12.2019), пунктом 6 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції Закону « 114-Х від 19.09.2019»), згідно умов Додатку № 2 до Договору «Комерційна пропозиція № 0 ПВЦ-Індивідуальна комерційна пропозиція» Сторони домовились змінити ціну за електричну енергію. За 1 кВт*год не більше ніж на 10 відсотків у зв`язку з коливаннями ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується Експертним висновком № ЧК-419 від 06.10.2020, виданим Чернігівською регіональною Торгово-промисловою палатою, у зв`язку з чим, ціна за 1 кВт*год становить – 2,34972 грн, у тому числі ПДВ 20 % - 0,39162 грн. 
Відповідно до підпункту 2.1 пункту 2 додаткової угоди від 19.10.2020 № 4 внесено зміни в абзац 2 пункту 1.2 Договору від 16.03.2020, виклавши його в наступній редакції: «Обсяг послуг (послуг або кількісні характеристики виконуваних за цим договором робіт) складає 263 458 кВт*год».
У пункті 4 додаткової угоди від 19.10.2020 № 4 вказано, що вона є невід`ємною частиною договору.
20.11.2020 між сторонами укладено додаткову угоду № 5 до договору, згідно із п. 1 якої, керуючись п. 7 ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції Закону від 01.12.2019 № 300-ІХ), відповідно до умов додатку № 2 до Договору «Комерційна пропозиція № 0 ПВЦ-Індивідуальна комерційна пропозиція», у зв`язку зі зміною тарифу на послуги з передачі електричної енергії та встановлення на рівні 312,76 грн/МВт*год (без урахування ПДВ) відповідно до постанови НКРЕКП від 04.11.2020 № 1998 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 10.12.2019 № 2668», що є складовою ціни, Сторони домовились збільшити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год з урахуванням зміни тарифу на послуги з передачі електричної енергії. Ціна за 1 кВт*год становить - 2,436756 грн, в т.ч. ПДВ 20 % - 0,406126 грн. 
Відповідно до підпункту 2.1 пункту 2 додаткової угоди від 20.11.2020 № 5 внесено зміни в абзац 2 пункту 1.2 Договору від 16.03.2020, виклавши його в наступній редакції: «Обсяг послуг (послуг або кількісні характеристики виконуваних за цим договором робіт) складає 260 597 кВт*год».
У пункті 3 додаткової угоди від 20.11.2020 № 5 вказано, що вона є невід`ємною частиною договору.
На виконання умов договору, ТОВ «ООЕК» фактично поставлено Санаторію електроенергію у кількості 202335 кВт/год., за яку фактично останнім сплачено 449984,21 грн. 
Вказані обставини підтверджуються відповідними актами прийняття-передавання товарної продукції та виставленими рахунками за спожиту електричну енергію споживачем по факту одержаного товару у загальній кількості 202335 кВт/год:
- акт від 23.04.2020, рахунок № 01-194/1 від 23.04.2020 - у квітні спожито 22595 кВт*год на загальну суму 45776,57 грн;
- акт від 25.05.2020, рахунок № 01-194/1 від 25.05.2020 - у травні спожито 21333 кВт*год на загальну суму 41873,00 грн (суму зменшено до 38189,62 грн у зв`язку із переплатою за іншим договором);
- акт від 22.06.2020, рахунок № 01-194/1 від 22.06.2020 - у червні спожито 16025 кВт*год на загальну суму 30094,97 грн;
- акт від 22.07.2020, рахунок № 01-194/1 від 22.07.2020 - у липні спожито 5774 кВт*год на загальну суму 10787,44 грн;
- акт від 21.08.2020, рахунок № 01-194/1 від 21.08.2020 - у серпні спожито 4893 кВт*год на суму 10 102,21 грн;
- акт від 22.09.2020, рахунок № 01-194/1 від 22.09.2020 - у вересні спожито 19103 кВт*год на суму 44886,71 грн;
- акт від 21.10.2020, рахунок № 01-194/1 від 21.10.2020 - у жовтні спожито 20443 кВт*год на суму 48035,33 грн;
- акт від 24.11.2020, рахунок № 01-194/1 від 24.11.2020 - у листопаді спожито 28517 кВт*год. на суму 67006,97 грн;
- акт від 22.12.2020, рахунок № 01-194/1 від 22.12.2020 - у грудні спожито 63652 кВт*год на суму 155104,39 грн.
Предметом позову у цій справи є вимога прокурора визнати недійсними вищевказані додаткові угоди до договору та стягнути з ТОВ «ООЕК» на розрахунковий рахунок Міністерства безпідставно та надмірно сплачені бюджетні кошти у загальній сумі 81686,44 грн з підстав порушення Закону України «Про публічні закупівлі» а саме: необґрунтованим та безпідставним збільшенням ціну на одиницю товару у порівнянні з первинною ціною за договором постачання.
Задовольняючи позов, місцевий господарський суд виходив з його обґрунтованості та доведеності.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частин 1-3 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Правові та економічні засади закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначає Закон України «Про публічні закупівлі» (далі Закон).
Відповідно до пунктів 2, 7 ч. 4 ст. 36 Закону (в редакції від 08.02.2020, тобто станом на момент укладення договору) умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі; зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, регульованих цін (тарифів) і нормативів, які застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни.
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону (в редакції від 19.04.2020, тобто станом на момент укладення додаткових угод) також зазначено, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
З аналізу положень Закону вбачається, шо вони є спеціальними нормами, які визначають правові підстави внесення змін та доповнень до договорів, укладених за наслідком публічних закупівель, та повинні застосовуватися переважно щодо норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, які визначають загальну процедуру внесення змін до договору.
Якщо спеціальною нормою права заборонено укладення умов договору про публічні закупівлі, які відрізняються від умов тендерної пропозиції, та заборонено вносити зміни до договору, окрім певного законодавчо визначеного переліку випадків, то внесення змін до такого договору поза межами переліку, передбаченого зазначеним приписом закону, означитиме незаконність внесення цих змін.
Системний аналіз положень ст. 651 та ст. 652 ЦК України та положень Закону дає підстави для висновку про те, що зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов: відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, який входив до тендерної документації); підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку (обгрунтоване і документально підтверджене постачальником); ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися (подібний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 09.06.2022 у справі № 927/636/21).
Верховний Суд у своїй постанові від 07.12.2022 у справі № 927/189/22 звернув увагу, що передбачена Законом України «Про публічні закупівлі» можливість змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10 % має на меті запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника. Разом з тим, ця норма застосовується якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору, його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Тому документи щодо коливання ціни повинні підтверджувати, чому відповідне підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні запропонованій замовнику на тендері та/або чому виконання договору стало для постачальника вочевидь невигідним.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 18.06.2021 у справі № 927/491/19, у якій суд зазначив, що саме для того щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон надає можливість збільшити ціну, але не більше ніж на 10 %. 
Інше тлумачення відповідної норми Закону «Про державні закупівлі» нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд вважає, що обмеження 10 % застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод)
Будь-який суб`єкт підприємницької діяльності діє на власний ризик. Укладаючи договір поставки товару на певний строк у майбутньому, він гарантує собі можливість продати свій товар, але при цьому несе ризики зміни його ціни. Підприємець має передбачати такі ризики й одразу закладати їх у ціну договору.
Зазначена позиція знайшла своє відображення та підтвердження у низці постанов, які суди приймали з аналогічних підстав. Зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.07.2021 (справа № 927/550/20), від 04.08.2021 (справа № 912/994/20), від 16.02.2023 (справа № 903/383/22).
Отже, вказана норма Закону (в редакції до 19.04.2020) не дозволяла зміни ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю, проте не обмежувала сторони в можливості багато разів змінювати (не було обмежень щодо строків зміни ціни) таку ціну протягом дії договору в межах встановлених 10 % у разі коливання ціни такого товару на ринку.
Так, вказана норма була змінена Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про публічні закупівлі» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель» № 114-IX від 18.09.2019, яким Закон було викладено в новій редакції. 
У новій редакції зазначена норма була викладена в п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону та доповнена умовою, що така зміна ціни в бік збільшення не може відбуватись частіше ніж один раз на 90 днів, крім закупівлі бензину, дизельного пального, газу та електричної енергії.
Тобто, в новій редакції норма п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону не змінила свого змісту щодо розміру зміни ціни за одиницю товару (не більше ніж на 10 % від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю), проте була доповнена умовою, яка обмежила строки зміни такої ціни, а саме не частіше ніж один раз на 90 днів.
Як убачається з пояснювальної записки до проєкту Закону, метою його прийняття було удосконалення системи публічних закупівель, спрямованої на розвиток конкурентного середовища та добросовісної конкуренції у сфері закупівель, а також забезпечення виконання міжнародних зобов`язань України у сфері публічних закупівель, у тому числі протидії «ціновому демпінгу» коли учасник процедури закупівлі пропонує значно занижену ціну товару, щоб перемогти, а потім через додаткові угоди суттєво збільшує ціну товару та відповідно зменшує обсяг закупівлі, чим нівелює результати публічної закупівлі.
За такої мети очевидно, що зміни, внесені законодавцем Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про публічні закупівлі» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель» № 114-IX від 18.09.2019 у вказану норму п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону, не були спрямовані на те, щоб дозволити учасникам публічних закупівель використовувати «ціновий демпінг» з подальшим збільшенням ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % від ціни, визначеної сторонами за результатами процедури закупівлі та при укладенні договору про закупівлю.
Як вже зазначалось, у пункті 1 додатку 2 «Комерційна пропозиція» до договору визначено, що ціна на електричну енергію на дату проведення аукціону становить 1,516864652 грн за 1 кВт*год без ПДВ (1,82023758 грн за 1 кВт*год з ПДВ).
16.07.2020 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору, в якій сторони погодили збільшити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год до 1,962827 грн з ПДВ.
Так, на підставі укладеної додаткової угоди № 1 до договору, збільшена сторонами ціна за товар (електроенергію) не перевищує 10 % від початково встановленої ціни в договорі про закупівлю.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що право на 10-відсотковий граничний розмір підвищення ціни не є безумовним. Для прийняття рішення про збільшення ціни товару у замовника повинні бути обґрунтовані підстави, зокрема, надані постачальником підтвердження (довідка, експертний висновок) компетентних органів (установ, організацій) про підвищення цін на ринку відповідної продукції.
Перелік органів, установ, організацій, які уповноважені надавати відповідну інформацію щодо коливання ціни товару на ринку, не є вичерпним.
Незважаючи на те, що Законом не передбачено ані переліку органів, які уповноважені надавати інформацію щодо коливання ціни на товар на ринку, ані форму/вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме відповідного до зміни ціни в договорі факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим.
Колегія суддів зазначає, що укладення додаткових угод до договору щодо зміни ціни на товар за відсутності підстав для цього, визначених Законом, тим самим спотворює результати торгів та нівелює економію, яку було отримано під час підписання договору. Можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та ст. 6 Закону України «Про публічні закупівлі».
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.03.2024 справі № 910/401/23.
Верховний Суд у постанові від 16.02.2023 у справі № 903/366/22 зазначив, що при звернені до замовника з пропозиціями підвищити ціну, постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також маєс довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його не можливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
Виключно коливання цін на ринку електроенергії не може бути беззаперечною підставою для автоматичного перегляду (збільшення) погодженої сторонами ціни за одиницю товару.
В свою чергу, під коливанням ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.
Разом із тим, на підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринкового ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.
Аналогічну правову позицію щодо підстав зміни ціни за одиницю товару у договорі про закупівлю підтримав суд Верховний Суд у постановах від 15.03.2018 у справі № 910/4474/17 та від 13.10.2020 у справі № 912/1580/18).
Так, з матеріалів цієї справи слідує, що укладенню додаткової угоди № 1 від 16.07.2020 до договору передував Експертний висновок № ЧК-138 від 13.04.2020, виданий Чернігівською регіональною Торгово-промисловою палатою, згідно з яким середньозважена ціна електричної енергії ОЕС на РДН України у порівняні за лютий 2020 року та березень 2020 року зросла на 9,42 %, зокрема, у лютому 2020 року вказана ціна становила 1271,42 грн, а у березні 2020 року - 1391,23 грн.
Колегія суддів цілком погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказаний експертний висновок не обґрунтовує коливання ціни на ринку, у розумінні Закону України «Про публічні закупівлі». Він не містять даних щодо порівняння чинної ринкової ціни на товар з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення, тобто проведених досліджень коливання ринку. Не містять відомостей щодо динаміки ціни, він носить виключно фактографічно-інформаційний характер.
Більш того, місцевий господарський суд обґрунтовано зауважив, що вказаний Експертний висновок містить порівняння з ціною у періоді, що передував укладенню договору, тобто не відображає коливання після його укладення. 
Тобто інформація у вказаному Експертному висновку у будь-якому випадку не є достатньою для належного обґрунтування факту коливання ціни на електроенергії на ринку у бік збільшення та не є належним доказом збільшення ціни за одиницю товару.
З огляду на вищевикладене, необхідність внесення зазначених змін не можна вважати обґрунтованими та такими, що підтверджені документально.
Отже, оспорювана додаткова угода № 1, хоч і не перевищує 10-відсотковий граничний розмір підвищення ціни, однак була укладена з порушенням імперативних вимог Закону України «Про публічні закупівлі», оскільки відбулась зміна ціни за одиницю товару у бік збільшення за відсутності відповідного коливання ціни такого товару на ринку.
Щодо додаткових угод № 2 - № 5 до договору.
Як вбачається з матеріалів цієї справи, укладення сторонами додаткових угод № 2 - 5 до договору взагалі призвело до збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на гранично визначені законом 10%.
Так, додатковою угодою від 15.09.2020 № 2 збільшено ціну (тариф) на одиницю товару до 2,06462304 грн з ПДВ, тобто на 36,11% у порівнянні з первинною ціною на момент укладення договору від 16.03.2020 (1,516864652).
Додатковою угодою від 16.10.2020 № 3 збільшено ціну (тариф) на одиницю товару до 2,2059095 грн з ПДВ, тобто на 45,43 % у порівнянні з первинною ціною на момент укладення Договору від 16.02.2020 (1,516864652).
Додатковою угодою від 19.10.2020 № 4 збільшено ціну (тариф) на одиницю товару до 2,34972 грн з ПДВ, тобто на 54,91 % у порівнянні з первинною ціною на момент укладення Договору від 16.03.2020 (1,516864652).
Додатковою угодою від 20.11.2020 № 5 збільшено ціну (тариф) на одиницю товару до 2,436756 грн з ПДВ, тобто на 60,64 % у порівнянні з первинною ціною на момент укладення Договору від 16.03.2020 (1,516864652).
Колегія суддів звертає увагу, що питання допустимості збільшення сторонами договору ціни товару більш ніж на 10 % від початково встановленої ціни вже неодноразово було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду.
Відповідаючи на це питання, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 виснувала, що норми п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» не дозволяють збільшувати ціну товару більш ніж на 10 % від початково встановленої ціни в договорі про закупівлю.
За наслідками розгляду справи № 922/2321/22 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 виклала правовий висновок щодо застосування норм п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», згідно з яким: «Ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається. Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто, під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону, проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 (до якої зупинявся розгляд апеляційної скарги у цій справі) не відступила від висновку про застосування норми права, викладеного у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, а також те, що внаслідок укладення додаткових угод № 2-5 до договору призвело до збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, що не узгоджується із приписами Закону України «Про публічні закупівлі», якою імперативно передбачено неможливість збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання їх недійсними.
При цьому, оскільки зміни, передбачені вказаними угодами, пов`язані саме зі зміною ціни за одиницю товару, колегія суддів зазначає вони (угоди) мають бути визнані недійсними саме в повному обсязі.
У постанові Верховного Суду від 30.05.2024 у справі № 916/3015/23 щодо подібних правовідносинах, вказано на те, що ціна товару є істотною умовою договору та додаткових угод до нього, а тому оспорювані додаткові угоди можуть бути визнанні судом недійсними лише в повному обсязі.
Щодо стягнення безпідставно сплачених бюджетних коштів.
Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Оскільки оспорювані додаткові угоди є недійсними та не породжують правових наслідків, то підстава для оплати електричної енергії за встановленою у них ціною відпала, а тому грошові кошти, на підставі норм статей 216, 1212 ЦК України, у заявленому розмірі ТОВ «ООЕК» має повернути.
Перевіривши здійснений прокурором розрахунок безпідставно сплачених бюджетних коштів, наведений в мотивувальній частині позовної заяви, колегія суддів погоджується з ним.
При цьому, жодних заперечень щодо арифметичної правильності заявлених до стягнення сум апеляційна скарга не містить.
Колегією суддів враховується, що прокурор, обґрунтовуючи позов в цій частині, хоча і помилково посилався на приписи ч. 1 ст. 670 ЦК України, замість ст. 1212 ЦК України, водночас, згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм, що, власне, і було здійснено місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення у даній справі.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів цілком погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 та ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі «Серявін та інші проти України», пункт 58).
Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.11.2024 у справі № 916/1062/23залишити без змін.
Постанова, відповідно до вимог ст. 284 ГПК України, набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до ст. 288 ГПК України.
Повна постанова складена 16.02.2026.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді Н.М. Принцевська 

Я.Ф. Савицький