Справа № 461/4911/25 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В. 
Провадження № 22-ц/811/3756/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.
секретаря: Підлужного В.І.
з участю: представника позивача – Михашули Є.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Шелудько Оксани Олександрівни на рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 жовтня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в: 
Позивач Акціонерне товариство «Ідея Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 29.09.2023 між сторонами укладено кредитний договір №M35.00302.010426347. Згідно вказаного кредитного договору відповідач отримав кредит у розмірі 132527 грн, зі сплатою 63,99% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у томі числі процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Позивач повністю виконав свої зобов`язання, згідно наведеного кредитного договору, що підтверджується меморіальними ордерами, однак відповідач не повернув отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатив нараховані інші платежі, у тому числі проценти за кредитним договором. Остання сплата відповідачем по кредитному договору станом на 22.10.2024. Отже, сума боргу відповідача за кредитним договором станом на 12.05.2025 становить 158134 грн 17 коп. Оскільки відповідач у добровільному порядку не сплатила заборгованість за кредитним договором, у тому числі проценти за кредитним договором, позивач просив заявлені вимоги задовольнити.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 жовтня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість у розмірі 158134 гривень 17 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» судові витрати пов`язані із сплатою судового збору у розмірі 3028 гривень 00 копійок.
Рішення в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_1 – адвокат Шелудько Оксана Олександрівна.
Вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим. 
Зазначає, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей договір комплексного банківського обслуговування, доданий до позовної заяви, розумів Відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи кредитний договір №М35.00302.010426347 від 29.09.2023.
Наданий позивачем договір комплексного банківського обслуговування з огляду на його мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може
свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як
другої сторони до запропонованого договору. За таких обставин та без наданих підтверджень, підписаних особисто Відповідачем про конкретні запропоновані Відповідачу умови кредитування, про розуміння їх змісту та прийняття їх Відповідачем, наданий банком договір комплексного банківського обслуговування не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із Відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Також апелянт звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів отримання досудової вимоги Відповідачем та її не виконання протягом 30 днів, у зв`язку з чим для позичальника настав би обов`язок з дострокового повернення усієї суми кредиту
Також покликається на те, що розрахунок заборгованості, наданий Позивачем, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу саме в тому розмірі, який у ньому вказаний.
Вказаний розрахунок заборгованості містить лише суму заборгованості (незмінну) та не містять відомостей щодо розрахунку заборгованості за період з часу укладення кредитного договору, які б дозволили суду перевірити, чи правильність нарахування відсотків за користування кредитними коштами (розмір відсотків та період їх нарахування, суми внесені боржником в рахунок виконання кредитних зобов`язань). Відповідно до наданої довідки взагалі не можливо встановити за якою відсотковою ставкою було нараховано заборгованість, яку суму було внесено Боржником та які самі платежі коли саме не були зроблені.
Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. 
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Ідея Банк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача – Михашули Є.І. на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. 
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення боргу за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконала зобов`язання за кредитним договором, не повернула отримані в кредит кошти та не сплатила проценти за користування кредитними коштами, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість у розмірі 158134 гривень 17 копійок, розмір якої відповідачкою, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не спростовано належними та допустимими доказами, а відтак така підлягає стягненню з відповідача на користь банку.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне. 
Судом встановлено, що 29.09.2023 між сторонами укладено договір кредиту та страхування №M35.00302.010426347.
Згідно даного кредитного договору, відповідач отримав кредит у розмірі 132527 грн 00 коп., зі сплатою 63,99% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у томі числі процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Строк кредиту 48 місяців (пп. 1.2-1.3 кредиту та страхування №M35.00302.010426347 від 29.09.2023).
Позивач повністю виконав свої зобов`язання, згідно кредитного договору, що підтверджується відповідними меморіальними ордерами. Однак, відповідач не повернула отриманий кредит у встановлений договором термін, не сплатила нараховані відсотки, а також інші платежі за кредитним договором.
Сума боргу відповідача за кредитним договором станом на 12.05.2025, за розрахунком позивача, становить 158134 грн 17 коп. та включає у себе: прострочений борг ? 123746 грн 74 коп.; прострочені проценти – 34387 грн 43 коп.
Заборгованість відповідача також підтверджується випискою по особовому рахунку № НОМЕР_1 , довідкою-розрахунком заборгованості станом на 12.05.2025 року та детальним розрахунком по кредиту №M35.00302.010426347.
Як вбачається із матеріалів справи, у зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, 13.03.2025 на адресу відповідача банком направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань. Згідно даної вимоги, позивач вимагав терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги, виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості та інші платежі за кредитним договором. Також, відповідачу було повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в 30-денний строк з дня направлення цієї вимоги банком будуть здійсненні заходи щодо примусового стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором на власний вибір.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що АТ «Ідея Банк» виконав свої зобов`язання згідно з умовами кредитного договору, що підтверджується відповідними меморіальними ордерами, однак відповідач зобов`язання за договором не виконала, не повернула отримані в кредит кошти та проценти за користування кредитними коштами у встановлений договором термін, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитними коштами.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки договір кредиту та страхування №M35.00302.010426347, укладений 29.09.2023 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , чи його окремі умови, які апелянт вважає несправедливими, недійсними в судовому порядку не визнавалися, кредитний договір є чинним, а відтак зазначені у ньому умови є обов`язковими до виконання його сторонами.
Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, відповідач, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження виконання нею зобов`язань за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами та відсутності у неї заборгованості за кредитним договором, чи наявної заборгованості в іншому розмірі.
Колегія суддів звертає увагу на те, що Позичальник власноручно підписала Кредитний договір та ознайомилась з Договором (ДКБОФО), посилання на розміщення якого на офіційному веб-сайті Банку міститься безпосередньо у Кредитному договорі. Також, укладаючи Кредитний договір, Позичальник погодилась з тим, що ДКБОФО та Тарифи, які є невід`ємною частиною ДКБОФО, Графік щомісячних платежів (Додаток №1 до Договору) є невід`ємними складовими цього договору та зобов`язалась виконувати їх умови та підтвердила, що в день укладення цього договору їй надані ДКБОФО та Тарифи, вони ій зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення (п. 3.4 Кредитного договору). Також слід зазначити, що в письмовій частині Кредитного договору, який власноручно підписаний Позичальником, наявна вся інформація щодо умов кредитування, а саме: тип кредиту, сума кредиту, процентна ставка, строк кредиту, умови сплати неустойки (штрафів, пені) та інші умови надання, користування та повернення кредиту. В свою чергу, Договір містить додаткові умови надання та користування кредитом, умови банківського рахунку в доповнення до тих, що вказані в Кредитному договорі. 
Враховуючи наведене вище, вказаний вище Договір разом з письмовим Кредитним договором є Договором приєднання в розумінні ст. 634 ЦК України. 
Кредитний договір був підписаний ОСОБА_1 без будь-яких застережень, Відповідач користувалася кредитними коштами та здійснювала часткове погашення заборгованості по кредиту, а отже, Відповідач погодилася з його умовами, визнала умови Договору невід`ємною складовою Кредитного договору та зобов`язалася виконувати їх. Враховуючи, що між сторонами, у тому числі письмово, було досягнуто згоди за. істотними умовами кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору. 
Безпідставними є покликання апелянта на те, що матеріали справи не містять доказів отримання досудової вимоги, враховуючи наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач долучив до позовної заяви копію вимоги про усунення порушення кредитних зобов`язань, яка була повернута на адресу позивача із відміткою «за закінченням терміну зберігання».
Верховний Суд у постанові від 22.05.2019 у справі № 490/3505/17 (провадження №61-5426св19) виснував, що «повернення іпотекодержателю поштових відправлень з вимогами щодо дострокового погашення заборгованості, направлених іпотекодавцю на адресу реєстрації місця проживання та місцезнаходженням предмета іпотеки, з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» свідчить про недобросовісність іпотекодавця та порушення прав іпотекодержателя в очікуванні добросовісних дій іпотекодавця (стаття 13 ЦК України). В такому випадку відсутність відомостей про отримання іпотекодавцем письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності не є підставою для скасування державної реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.» 
Отже, узагальнюючи викладене, можна дійти висновку, що захист порушених прав та інтересів Банку, як кредитора за Кредитним договором, шляхом стягнення заборгованості за ним, не може буде поставлено у залежіть від того, забирає боржник (Позивач) адресовану йому кореспонденцію з поштового відділення, чи ні, оскільки це є вибором самого Позивача, що жодним чином не залежить від дій чи волі Відповідача чи будь-яких інших осіб, що в повній мірі узгоджується із висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 02.07.2019 року у справі N?916/3006/17.
Також не можуть братися до уваги покликання апелянта на те, що позщивачем не надано первинних документів, які підтверджують отримання кредиту, оскільки розмір заборгованості Відповідача Позивач підтвердив оригіналом виписки по рахунку № НОМЕР_1 (до провадження в Україні міжнародних номерів банківських рахунків - НОМЕР_2 ) та довідкою-розрахунком заборгованості станом на 12.05.2025. Також на підтвердження видачі та отримання кредиту Позичальником Банк надав належним чином засвідчені копії меморіальних ордерів по видачі кредиту. 
Виписка по рахунку у відповідності до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинним бухгалтерським документом та підтверджує видачу ОСОБА_1 кредиту, а також усі погашення по кредиту та їх зарахування. 
Пунктами 62, 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75, встановлено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту; виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта. 
Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (постанови Верховного Суду: від 30.01.2018 у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18), від 25.05.2021 у справі. № 554/4300/16- провадження № 61-3689св21), від 13.09.2023 у справі № 2607/12686/12 (провадження № 61-10400CВ44) та інші). Також приходив до висновку, що виписка з. рахунку клієнта є підтвердженням виконаних операцій по рахунку, а тому є доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування у справах про стягнення заборгованості, що відповідає вимогам статті 77 ЦІК України щодо належності доказів, а також вимогам статті 78 ЦІК України щодо допустимості доказів (постанова Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 645/59/16-ц, провадження № 61-2438св21). Отже, практика Верховного Суду щодо належності та допустимості таких доказів у справах щодо стягнення кредитної заборгованості, як виписка по рахунку та розрахунок кредитної заборгованості є абсолютно сталою та сформованою.
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

у х в а л и в:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Шелудько Оксани Олександрівни - залишити без задоволення. 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 01.04.2026 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді       Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.