ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

07 квітня 2026 року  м. Чернівці Справа № 726/3469/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Лисака І.Н.,
суддів: Одинака О.О., Перепелюк І.Б.,
за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю.В.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач:  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради,

при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 13 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Асташева С.А., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена,

ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:
виселити ОСОБА_2 , який проживає в гуртожитку по АДРЕСА_1 із займаного жилого приміщення, без надання іншого житлового приміщення;
зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг ЧМР зняти ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання по АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що вона є власником гуртожитку АДРЕСА_2 . В свою чергу, ОСОБА_2 займає на підставі ордера блок 411 у зазначеному гуртожитку та відмовляється укладати договір найму, а у позивача відсутній обов`язок безоплатно та безпідставно утримувати останнього на своїй приватній власності.
Так, факт реєстрації відповідача у спірному приміщенні свідчить, що останній набув статусу наймача житлового приміщення, а тому на підставі наведеного та з урахуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, просила суд позов задовольнити.
Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 13 січня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Провадження №22-ц/822/552/26
ОСОБА_1 не погоджуючись із вказаним рішенням суду, оскаржила його в апеляційному порядку та просила скасувати й ухвалити нову постанову, якою її позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги наводить мотиви та обставини, викладені в позовній заяві.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до наступних висновків.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що втручання у право на мирне володіння майном ОСОБА_2 , якому загрожує виселення, у спірних правовідносинах не відповідає вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції та усталеній практиці ЄСПЛ, а саме не відповідає критеріям законності, пропорційності та не забезпечує справедливої рівноваги між публічними інтересами та правами особи.
Крім того суд вказав, що окремого рішення про зняття особи з реєстрації місця проживання не вимагається, а рішення суду про виселення є підставою для зняття реєстрації особи. Однак у зв`язку із відмовою у позовних вимогах про виселення суд не знаходить підстав і для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради зняти ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає наведеним вимогам закону, виходячи з наступного.
Згідно копії Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №446093811 від 02.10.2025 року вбачається, що 03 березня 2009 року здійснено реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 згідно з рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2004 року, на підставі якого остання є власником нерухомого майна - приміщень за адресою: АДРЕСА_2 . Зокрема, їй належать приміщення загальною площею 1 494,1 кв. м, об`єднані в блок № 2, в тому числі: квартира 1-2, кімнати: 104 «а», 104 «б», 105 «а», 105 «б» , 210, 106 «а, б», 107 «а, б», 206 «а, б», 207 «а, б», 208 «а, б», 209 «а», 209 «б», 211 «а, б», 306 «а», 306 «б», 307 «а, б», 308 «а, б», 309 «а, б» , 310, 311 «а, б», 406 «а, б», 407 «а», 407 «б» , 408 «а, б», 409 «а, б», 410, 411 «а, б», 506 «а, б», 507 «а, б», 508 «а, б», 509 «а», 509 «б», 511 «а», 511 «б» (а.с.127-136, 178).
З копії виписки із протоколу №30 засідання профкому ВАТ «Чернівецький цукровий завод» від 18.03.2003 року вбачається про рішення виділити ОСОБА_2 блок АДРЕСА_1 , 07.05.2003 року надано згоду на прописку відповідача разом із сім`єю (а.с.148-149).
ОСОБА_2 видано ордер №117 на право заняття житлової площі в гуртожитку по АДРЕСА_2 , який виданий ВАТ «Чернівецький цукровий завод», блок №411 (а.с.151).
Також, матеріали справи містять копію ордера №100 від 19.07.1996 року про надання ОСОБА_2 житлової площі в гуртожитку по АДРЕСА_7 (а.с.152).
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 19 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 16 червня 2025 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання укладеним договору найму житлових приміщень в гуртожитку (а.с.14-24).
Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (частина 1 статті 19 Конституції України).
Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»), отже за обставинами цієї справи як на ОСОБА_2 , так і на ОСОБА_1 в сукупності із ст.1 Протоколу 1 до Конвенції.
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими, і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що «рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), пункт 44, та рішення у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції» (Winterstein and Others v. France), заява №27013/07, пункт 148 та пункт 155, від 17 жовтня 2013 року)».
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява №30856/03) зазначено, що згідно із Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії»(Prokopovich v. Russia), заява №58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, пункт 50).
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин 1 і 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
В силу статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
У відповідності до частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
На час набуття права власності ОСОБА_1 , права користування ОСОБА_2 та ухвалення оскаржуваного рішення діяв ЖК УРСР, який втратив чинність 15.02.2026 року, крім окремих положень.
Статтею 7 ЖК України передбачалося, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житловим приміщенням допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.
Порядок надання службових жилих приміщень установлювався ЖК УРСР та іншими актами законодавства України. Службові жилі приміщення надавалися за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншого громадського об`єднання (стаття 121 ЖК України).
Відповідно до статті 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Статтею 125 ЖК України передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.
На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку (ст.120 ЖК України).
У постанові Верховного Суду від 04 березня 2019 року у справі №143/1410/17 зазначено, що «згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши наведені вище норми матеріального права, дійшли правильного висновку про те, що відповідачі не є власниками чи наймачами спірного житлового будинку, не зареєстровані у ньому, не є членами сім`ї позивача, користуються будинком без належної правової підстави, добровільно виселитися не бажають. Відтак, вимоги позивача, яка є власником спірного житлового будинку, про виселення відповідачів обґрунтовані».
У постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №182/7347/18 зроблено висновок, що: «встановлені судами обставини свідчать про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вселилися та набули права користування житловим будинком, що належить на праві власності ОСОБА_1 тимчасово, підтвердженням чого є той факт, що відповідачі не змінювали зареєстроване їх постійне місце проживання, та відсутність будь-яких документальних підтверджень правових підстав постійного користування спірним житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, безоплатного користування тощо. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не є членами сім`ї позивача, а тому на них не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку.
Верховний Суд України неодноразово визнавав, що тривале фактичне проживання в гуртожитку, навіть без ордера, може бути підставою для визнання права користування житлом. Ключовими аргументами є: тривале фактичне проживання; сплата комунальних послуг; відсутність заперечень з боку балансоутримувача; наявність актів або інших документів, що підтверджують проживання.
У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2015 року у справі №6-1835цс15 зазначено, що відсутність ордера не є підставою для виселення, якщо особа фактично проживає у житлі та виконує обов`язки наймача, зокрема, сплачує комунальні послуги.
ЄСПЛ зазначив: «Коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Крім того, жодним чином не було розглянуто такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років; та, що заявники виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх наймачами та, що протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з найманням (рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України», заява №17365/14, §32-35)
Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_2 з 1996 року був вселений в гуртожиток Чернівецького цукрового заводу, кімната НОМЕР_2, на підставі ордеру №100 на період роботи на вказаному підприємстві, в 2003 році йому надано ордер №117 на заняття житлової площі в гуртожитку в блоці №411. 
Надалі, ОСОБА_1 набула право власності на нерухоме майно по АДРЕСА_2 , частка 47/100, вказана будівля є гуртожитком, що підтверджується рішеннями судів (а.с.74-115).
ОСОБА_1 пропонувала відповідачу укласти договір найму житлових приміщень як в позасудовий, так і судовий спосіб, однак сторони згоди не дійшли, а рішення суду за результатами оскарження ОСОБА_2 законної сили не набуло, отже останній продовжує безоплатно користуватися житлом, тобто без виконання обов`язку щодо сплати за користування та/або покриття витрат по його утриманню.
Суд першої інстанції встановивши обставини справи і застосувавши норми матеріального права, що регулюють користування чужим житлом, результати чого сторонами не оскаржувалися, відмовив у задоволенні позову виключно з підстав непропорційності втручання у конвенційне право на житло відповідача.
У спірних правовідносинах права позивача як власника житлового будинку захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 8, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном та повагу до житла. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідач не є членом сім`ї позивача у розумінні положень статті 64 ЖК України, а тому на нього не розповсюджуються положення статті 156 ЖК України, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку.
Апеляційний суд, виходячи з порівняльного аналізу статей 383 391 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України, які передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, вважає, що застосуванню підлягають положення статей 391 та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_3 втратив право користування жилим приміщенням (блок АДРЕСА_1 ) після зміни власника такого приміщення, в якому останній проживав за згодою колишнього власника спірного домоволодіння на підставі ордеру та на період роботи на заводі. Наявність у відповідача правових підстав на проживання у належному на праві власності ОСОБА_1 блоці №411, зокрема, договору оренди чи найму приміщення, не підтверджено належними та допустимим доказами. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц зауважила, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Верховний Суд зазначає, що обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (Див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine» від 14 грудня 2017 року).
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, оцінюючи заявлені позивачем вимоги на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, вважає, що припинення права користування відповідачем приміщенням спірного гуртожитку шляхом звільнення вказаного жилого приміщення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету, оскільки відповідач:
- проживає у вказаному приміщенні без будь-який правових підстав;
- не врегулював умов платності його використання після зміни власника;
- не є членом сім`ї власника цього домоволодіння;
- заперечував набуття права користування за договором найму;
- проявляючи добросовісність, розумність і передбачуваність мав змогу платити за користування, про те цього не робив. 
Крім того, вирішуючи питання чи буде звільнення ОСОБА_3 жилого приміщення спірного гуртожитку пропорційним для досягнення мети, якою ОСОБА_1 обґрунтовувала позовні вимоги у розглядуваній справі, апеляційний суд враховує недобросовісність у діях відповідача, зокрема, взято до уваги те, що останній будучи обізнаним про те, що житло в якому він проживає належить позивачу, й до, та на час розгляду вказаної справи не уклав з ОСОБА_1 договору найму, відомостей того, що був позбавлений такої можливості не надав, як і доказів надіслання останній пропозицій такого, а ОСОБА_1 діючи в своїх інтересах пропонувала укладення договору, що було наслідком судового розгляду. Крім того, ОСОБА_1 будучи власником майна несе тягар з його утримання, тощо, а дії відповідача свідчать про неможливість власника майна у повній мірі здійснювати право користування, володіння і розпорядження, тобто управління своїм майном.
Оцінюючи виселення ОСОБА_2 з належного позивачу на праві власності житлового приміщення на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, апеляційний суд, ураховуючи обставини справи, вважає, що припинення права відповідача на користування спірним житлом шляхом його виселення, з врахуванням наявності у останнього на праві власності іншого житла (кімната НОМЕР_2), що ним визнається і не спростовано, відповідає зазначеному критерію та переслідує легітимну мету.
Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, зробленими в постановах Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі №524/6094/19, від 02 серпня 2023 року у справі №686/24929/21.
Щодо вимога про зняття з реєстрації місця проживання.
Так, Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2026 року у справі №713/1153/23 зазначила: «парламентом в Законі України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» розмежовано випадки за яких відбувається зняття з реєстрації місця проживання особи-невласника житла на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення та коли лише за заявою власника житла.
Власник житла зобов`язаний утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб...Законодавець не мав наміру дозволити власнику житла, за допомогою зняття з реєстрації місця проживання особи-невласника житла, «обходити» судове рішення, що набрало законної сили, в якому встановлено наявність в особи права на житло...»
У постанові від 19 квітня 2024 року у справі №753/193/22 Верховний Суд зазначив, що реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).
Вимога про зняття з реєстрації місця проживання не є належним способом захисту порушеного права власника, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання, як відповідно до абз.3 ч.1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» в редакції, чинній на момент звернення до суду з цим позовом, так і на цей час (п.6 ч.1 ст.24 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні») (Див. постанову Верховного Суду від 27.11.2024 року у справі №497/502/17).
У зв`язку з тим, що обрання неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне в цій частині ухвалити рішення про відмову в задоволенні зазначеної вимоги.
Апеляційний суд вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі - суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, проте помилився у висновках щодо пропорційності втручання у конвенційні права, не надавши оцінку таким відносно втручання у права позивача, внаслідок чого ухвалив незаконне й необґрунтоване судове рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
В силу ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 13 січня 2026 року скасувати та ухвалити нову постанову.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстрації місця проживання задовольнити частково.
Виселити ОСОБА_2 з займаного житлового приміщення - блоку №411 в гуртожитку по АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.
У задоволенні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття з реєстрації місця проживання відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Суддя-доповідач    І.Н. Лисак

Судді:     О.О. Одинак

І.Б. Перепелюк