КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 березня 2026 року м. Київ справа №320/51895/25
Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Дудін С.О., судді: Кушнова А.О. та Шевченко А.В., за участі секретаря судового засідання Камрової А.П., представника позивача Хомича І.О., представника відповідача Жиделяєвої Ю.Г., представника Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України Глущенка Д.В., представника Пенсійного фонду України Курганської Л.В., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Пенсійний фонд України та Міністерство соціальної політики, сім`ї та єдності України, про визнання протиправною та нечинною постанови.
Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Кабінету Міністрів України (далі по тексту також відповідач, КМУ), в якому просить суд визнати протиправними та нечинними пункти 1, 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821 «Про затвердження Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень».
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що він є пенсіонером, перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі – Закон №2262).
Позивач пояснив, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 у справі №460/13019/24, яке набрало законної сили 22.07.2025, зобов`язано ГУ ПФУ в Рівненській області провести з 01.03.2023 перерахунок та виплату його пенсії на підставі довідки про розмір грошового забезпечення від 13.08.2024 №12/1/6193ХГ16239 з урахуванням раніше виплачених сум. Однак, рішення суду в означеній справі не виконується ГУ ПФУ в Рівненській області у зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821 «Про затвердження Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень» (далі по тексту також Постанова №821).
Так, затвердженим спірною постановою Порядком визначено механізм здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату сум пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень, зокрема, за період, що передує даті набрання чинності рішенням суду, за джерелами їх виплати (фінансування), та передбачено, що виплата пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці) проводиться в сумі, що визначається пропорційно виділеним на зазначені цілі бюджетним асигнуванням відповідно до розпису державного бюджету/помісячного розпису доходів і видатків бюджету Пенсійного фонду України, які передбачені бюджетом Пенсійного фонду України на відповідний рік, але не більшій від належної до виплати суми, що обліковується в переліку.
Позивач вважає Постанову №821 протиправною з огляду на її невідповідність Конституції України та законам України як правовим актам вищої юридичної сили з тих підстав, що обов`язковість виконання судових рішень визначена чинним законодавством України, а порядок виконання судових рішень встановлений Законом України «Про виконавче провадження». Позивач стверджує, що законодавцем визначено чіткий алгоритм дій як державного виконавця, так і центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, з приводу виконання рішення суду, яке набрало законної сили, щодо стягнення коштів на користь особи, а тому встановлення Кабінетом Міністрів України порядку обліку таких рішень для їх виконання є протиправним.
Позивач наголошує на тому, що Кабінет Міністрів України не наділений повноваженнями щодо встановлення механізму виконання судових рішень шляхом прийняття постанов, а оскаржувана Постанова №821 по суті спрямована на легалізацію дій по невиконанню судових рішень, оскільки ставить їх виконання у залежність від виділення Кабінетом Міністрів України коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат.
Також позивач звертає увагу на те, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.11.2019 у справі №640/5248/19, з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020 та постанови Верховного Суду від 26.05.2021, визнано протиправними та нечинними пункти 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 №649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду», якою також визначався механізм виконання судових рішень у пенсійних справах, внаслідок чого вважає, що дії відповідача по прийняттю спірної постанови №821 є повторним порушенням.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.11.2025 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду та призначено підготовче засідання.
Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Пенсійний фонд України (далі по тексту також третя особа 1, ПФУ).
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.11.2025 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Міністерство соціальної політики, сім`ї та єдності України (далі по тексту також третя особа 2, Мінсоцполітики).
Пенсійним фондом України подано до суду пояснення, в яких зазначено, що спірна постанова була прийнята відповідачем на виконання п. 25 розділу «Прикінцеві положення» Закону України від 19.11.2024 № 4059-IX «Про Державний бюджет України на 2025 рік» (далі – Закон №4059), яким установлено, що з бюджету Пенсійного фонду України на 2025 рік видатки на виплату ретроспективних судових рішень та перерахованих пенсій за рішенням суду здійснюються за окремими напрямами у розрізі джерел їх виплати. Кабінету Міністрів України було доручено забезпечити визначення порядку виконання цієї норми. 
ПФУ стверджує, що Постанова № 821 регулює механізм здійснення видатків з бюджету Пенсійного фонду України на виплату сум пенсій, призначених (перерахованих) на виконання судових рішень, за джерелами їх виплати (фінансування), а не механізм здійснення нарахування (перерахунку) пенсій на виконання судового рішення.
Третя особа 1 зауважує, що положення спірної постанови враховують вимоги щодо обов`язковості виконання судових рішень, різноманітність джерел виплати пенсій (кошти державного бюджету, кошти Пенсійного фонду тощо) та мають на меті забезпечити фактичне отримання виплати усім особам, яким здійснено призначення (перерахунок) пенсій на виконання судових рішень.
Пенсійний фонд України звертає увагу на те, що в умовах воєнного стану, який вимагає вчинення уповноваженими суб`єктами стратегічних та оперативних заходів, спрямованих на захист держави, здійснення яких водночас пов`язане з небезпекою для життя і здоров`я, зобов`язання державного бюджету за пенсійними програмами зросли внаслідок збільшення контингенту отримувачів пенсії (з 2024 до 2025 року збільшення на 51 тис. осіб) та за рахунок суттєвого збільшення заборгованості, нарахованої за рішеннями суду. Стверджує, що враховуючи пріоритетність протягом останніх років зобов`язань державного бюджету щодо забезпечення безпеки і оборони України, Уряд був змушений зменшити видатки на фінансування значної кількості інших напрямів державних видатків, включаючи пенсійні програми. Звертає увагу на те, що Закон України «Про Державний бюджет на 2025 рік» передбачає обсяг бюджетних ресурсів, доступних для фінансування пенсій, на 37 млрд грн менше, або майже 15 % загальної суми, порівняно з 2024 роком.
На переконання ПФУ, положення постанови № 821 відповідають висновкам Конституційного Суду України, викладеним у рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011, та кореспондуються з абз. 2 та 3 пп. 2 п. 22 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, якими установлено, що в умовах воєнного стану або для здійснення згідно із законом заходів загальної мобілізації Кабінет Міністрів України може приймати рішення, зокрема щодо порядку застосування і розмірів державних соціальних стандартів та гарантій, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування.
ПФУ звертає увагу на те, що попереднє регулювання фінансування видатків, пов`язаних з погашенням заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, згідно із п. 7 розд. ІІ Порядку розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 31.08.2009 № 21-2 (далі – Порядок № 21-2), передбачало планування видатків на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, виданими або ухваленими після набрання чинності Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», в межах коштів Державного бюджету України, передбачених у Державному бюджеті України на фінансування пенсійних програм, та черговість виплат на виконання рішень суду за датою набрання ними законної сили. Затверджені постановами Кабінету Міністрів України від 11.01.2018 № 8, від 16.01.2019 № 14, від 24.01.2020 № 22, від 17.02.2021 № 126, від 14.10.2022 № 1167, від 24.06.2023 № 631, від 11.10.2024 № 1156 бюджети Пенсійного фонду України передбачали на погашення заборгованості з пенсійних виплат (щомісячного довічного грошового утримання) за рішеннями суду у 2018 році – 50 млн грн, у 2019 році – 100 млн грн, у 2020 році – 200 млн грн, у 2021, 2022, 2023 роках – 360 млн грн, у 2024 році – 500 млн грн, які використані в повному обсязі за цільовим призначенням – для виплати заборгованості за рішеннями суду. У 2024 році в межах коштів, визначених бюджетом Пенсійного фонду України на 2024 рік, забезпечено виплату заборгованості за рішеннями суду, які набрали законної сили у період по 19.11.2020 включно. Внаслідок відсутності бюджетних асигнувань за рішеннями суду, що набрали законної сили після 19.11.2020, виплати заборгованості станом на 01.01.2025 не здійснені.
На переконання Пенсійного фонду України, оскаржувана постанова №821 забезпечує дотримання закріплених у статті 24 Конституції України принципів рівності та заборони дискримінації, оскільки у пункті 7 затвердженого спірною постановою Порядку визначено, що для забезпечення виплат за рішеннями суду, виплата пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці) проводиться в сумі, що визначається пропорційно виділеним на зазначені цілі бюджетним асигнуванням відповідно до розпису державного бюджету/помісячного розпису доходів і видатків бюджету Пенсійного фонду України, які передбачені бюджетом Пенсійного фонду України на відповідний рік, але не більшій від належної до виплати суми, що обліковується в переліку. 
ПФУ зазначає, що прийняття постанови № 821 не мало наслідком зменшення фінансування витрат Фонду на погашення заборгованості за рішеннями суду, а лише змінило механізм розподілу коштів.
Враховуючи наведене, Пенсійний фонд України стверджує, що постанова № 821 відповідає положенням актів вищої юридичної сили, має об`єктивний характер, а встановлення правового регулювання порядку виплати пенсій спрямоване на забезпечення пропорційного розподілу коштів між усіма отримувачами пенсійних виплат.
Також ПФУ вважає необґрунтованими доводи позивача про порушення його прав, оскільки на виконання судового рішення позивачу здійснено нарахування пенсії у належному розмірі, а правових підстав очікувати застосування до нього іншого регулювання, ніж передбачено законодавчо, не було.
Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення. Цією нормою визначено черговість погашення заборгованості, а також передбачено, що бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.
Відповідач стверджує, що спірна Постанова №821 була прийнята на виконання пункту 25 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4059, яким установлено, що з бюджету Пенсійного фонду України на 2025 рік видатки на виплату ретроспективних судових рішень та перерахованих пенсій за рішенням суду здійснюються за окремими напрямами у розрізі джерел їх виплати, а Кабінету Міністрів України було доручено забезпечити визначення порядку виконання цієї норми. 
Відповідач наголошує на тому, що відповідно до висновку Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи проєкту оскаржуваної Постанови, вона відповідає Конституції та законам України, іншим актам законодавства.
Відповідач зазначив, що відповідно до Пояснювальної записки метою прийняття оскаржуваної Постанови є врегулювання питання виокремлення в бюджеті ПФУ видатків на виплату ретроспективних судових рішень та перерахованих пенсій за рішенням суду. Зауважує, що протягом останніх років склалася ситуація, за якої без відповідних рішень Уряду щодо збільшення грошового забезпечення, суддівської винагороди, розмірів доплат та підвищень до пенсій, а також рішень щодо перерахунку пенсій відповідним категоріям осіб, які мали бути фінансово забезпечені, органами ПФУ пенсії та інші виплати перераховуються на підставі прийнятих судових рішень без урахування фінансових можливостей держави. Перерахунки пенсій та доплат до них здійснюються за рішеннями судів, що набрали законної сили, також за попередні бюджетні періоди, що не дає можливості через відсутність у поточному році належних фінансових ресурсів здійснити виплату нарахованих коштів в повному обсязі. Крім того, накопичується заборгованість з виплат, що на 01.01.2025 складає 79 млрд грн. На переконання відповідача, реалізація оскаржуваної Постанови надасть змогу врегулювати питання здійснення обліку нарахованих на виконання судових рішень пенсійних виплат, виокремлення видатків на такі виплати, а також здійснити розмежування видатків на виплату ретроспективних судових рішень та перерахованих пенсій за рішеннями суду.
Відповідач наголошує на дотриманні процедури прийняття спірної Постанови №821 та зазначає, що проєкт акта було погоджено без зауважень Міністерством фінансів України, Міністерством економіки України, а висловлені Міністерством юстиції України та Міністерством цифрової трансформації України зауваження (пропозиції) були враховані.
Щодо доводів позивача про повторність дій Уряду під час прийняття оскаржуваної Постанови №821 у зв`язку з прийняттям Постанови №649, відповідач зазначив, що означені постанови є різними за своїм правовим змістом.
Відповідач також заперечує проти доводів позивача щодо порушення спірною Постановою його права на виконання судового рішення та вважає, що позивач помилково ототожнює виконання судових рішень та порядок виділення коштів у державному бюджеті Пенсійному фонду України на погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень. Відповідач стверджує, що Постанова №821 не підміняє порядок та спосіб примусового виконання рішення суду, визначені чинним законодавством, а покликана врегулювати питання здійснення з бюджету ПФУ видатків на виплату ретроспективних судових рішень та перерахованих пенсій за рішеннями суду.
На підставі викладеного відповідач просить відмовити у задоволенні позову.
15.12.2025 позивачем у порядку статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України були подані до суду письмові пояснення, спрямовані на додаткове обґрунтування заявлених позовних вимог.
У письмових поясненнях позивач детально аналізує положення затвердженого спірною постановою Порядку та зазначає, що ним передбачено: здійснення видатків на виплату сум пенсій, нарахованих на виконання судових рішень, за окремими бюджетними напрямами; ведення переліку одержувачів таких виплат; здійснення виплат у межах бюджетних асигнувань, передбачених у бюджеті Пенсійного фонду України на відповідний рік; можливість фактичної помісячної та часткової виплати сум пенсії за минулий період.
На думку позивача, вказані положення створюють механізм черговості та частковості виконання судових рішень, ставлять повноту та строки їх виконання у залежність від обсягу бюджетних призначень та фактично допускають виплату пенсійних сум у розмірі, пропорційному виділеним асигнуванням.
Позивач зауважує, що умови пенсійного забезпечення визначаються виключно Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту також Закон №1058), який є загальним законом, та Законом України №2262, який є спеціальним законом, а зміна умов пенсійного забезпечення може здійснюватися лише шляхом внесення змін до відповідних законів. При цьому, закони №2262 та №1058 не передбачають можливості виплати пенсії частинами або в залежності від бюджетних обмежень у разі її нарахування на виконання судового рішення.
Позивач стверджує, що виконання судових рішень, якими поновлено право особи на отримання належної суми пенсії, не може бути поставлене в залежність від певної «черги», створеної КМУ та ПФУ, а чинним законодавством України не виокремлено категорії судових рішень, за результатом яких здійснюється перерахунок пенсії особи за минулий час, тому такі рішення мають виконуватись на однакових умовах з усіма іншими судовими рішеннями.
Крім того, позивач наголошує на тому, що відповідно до положень Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України, а судове рішення є обов`язковим до виконання та забезпечується державою у порядку, визначеному законом. Позивач стверджує, що Кабінет Міністрів України не наділений повноваженнями змінювати умови пенсійного забезпечення або встановлювати додаткові обмеження щодо порядку виконання судових рішень, а закон про Державний бюджет України не може змінювати чи звужувати права, визначені спеціальними законами.
Позивач також посилається на правові позиції Конституційного Суду України щодо неприпустимості внесення змін до спеціальних законів законом про Державний бюджет України, а також на практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої відсутність бюджетних коштів не може бути підставою для невиконання зобов`язань держави щодо здійснення передбачених законом соціальних виплат.
Крім того, позивач стверджує, що перелік пенсійних виплат, який міститься в законах №1058 та №2262, є вичерпним та не включає такого виду пенсійних виплат як «перераховані пенсії за рішенням суду», що свідчить про відсутність у відповідача повноважень на встановлення в підзаконному нормативно-правовому акті (спірній Постанові) додаткового окремого виду пенсії та порядку її виплати, позаяк види пенсійних виплат та порядок їх здійснення можуть бути встановлені виключно законами України, а не постановами КМУ. При цьому позивач вважає, що створення окремого виду пенсійної виплати «перераховані пенсії за рішенням суду» та встановлення окремого порядку її здійснення свідчитиме про протиправне використання коштів ПФУ на такий вид видатків всупереч положенням Закону №1058 щодо цільового використання бюджету ПФУ. 
З урахуванням викладеного у письмових поясненнях позивач додатково обґрунтовує, що затверджений спірною постановою Порядок встановлює обмеження щодо способу та строків виконання судових рішень, фактично допускає часткове їх виконання та звужує обсяг гарантій соціального захисту, передбачених Конституцією України та спеціальними законами, у зв`язку з чим, на його переконання, оскаржувана постанова є протиправною та має бути визнана нечинною.
Вказані пояснення розцінені судом як такі, що спрямовані на уточнення та доповнення позову новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин, та зміну посилань на норми матеріального права, що не є зміною підстав позову згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 та у постанові Верховного Суду від 27 червня 2024 року у справі № 120/17765/21-а.
Позивачем також подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що чинним законодавством Кабінет Міністрів України не наділено повноваженнями щодо встановлення механізму виплати пенсії на виконання судових рішень шляхом прийняття постанов Уряду та повноваженнями визначати форму і порядок здійснення виплат на виконання рішень судів, боржниками за якими є органи пенсійного забезпечення України, оскільки всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються виключно на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. 
Позивач заперечує проти доводів відповідача щодо того, що дефіцит коштів Пенсійного фонду України або бюджетні обмеження можуть бути підставою для встановлення спеціального порядку виплат, посилаючись при цьому на практику Великої Палати Верховного Суду та Європейського суду з прав людини щодо неприпустимості невиконання зобов`язань держави через відсутність бюджетних коштів.
Щодо доводів відповідача про виключну компетенцію Конституційного Суду України у питаннях відповідності актів Кабінету Міністрів України Конституції України, позивач зазначає, що звернувся до адміністративного суду з вимогою про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним у зв`язку з його невідповідністю актам вищої юридичної сили, що відповідає положенням статті 5 КАС України та правилам предметної підсудності, визначеним статтею 27 КАС України. Посилання ж на норми Конституції України, за твердженням позивача, не означає заявлення ним вимоги про визнання акта неконституційним, а є способом обґрунтування протиправності спірної постанови №821.
Крім того, у відповіді на відзив позивач зазначає, що нараховані на виконання судового рішення суми пенсії не є «заборгованістю» у розумінні положень чинного законодавства, а є належними до виплати сумами пенсій, які мають виплачуватися у порядку та на умовах, визначених спеціальними законами.
У відповіді на відзив позивач також звертає увагу на висновки Міністерства юстиції України, викладені під час погодження проєкту Постанови № 821, з яких вбачається наявність зауважень щодо невідповідності назви та змісту проєкту постанови, створення неоднозначного правового регулювання та необхідності законодавчого, а не підзаконного врегулювання відповідних правовідносин.
Також позивач зазначає, що при прийнятті оскаржуваної постанови було порушено процедуру її погодження та прийняття, передбачену Регламентом Кабінету Міністрів України, зокрема в частині погодження із заінтересованими органами, можливого проведення антикорупційної експертизи, консультацій із громадськістю та врахування позиції профспілок щодо питань, які стосуються соціальної сфери.
Крім того, позивач вказує, що право на соціальний захист, гарантоване статтею 46 Конституції України, не підлягає обмеженню навіть в умовах воєнного стану, а прийняття Постанови № 821 фактично звужує зміст та обсяг цього права, що, на його думку, потребувало б дотримання спеціальної процедури відступу від зобов`язань за Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, необхідність інформування Генерального секретаря Ради Європи.
У зв`язку з викладеним позивач просить суд відхилити доводи відповідача, врахувати наведені у відповіді на відзив аргументи та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідачем подано до суду заперечення на письмові пояснення позивача, в яких, крім раніше наведених аргументів, зазначено, що правовідносини щодо соціального захисту громадян регулюються статтею 46 Конституції України, не охоплюються частиною другою статті 64 Основного Закону, а тому відповідні права можуть бути обмежені в умовах воєнного стану. Крім того, згідно з Прикінцевими та перехідними положеннями Бюджетного кодексу України в умовах воєнного стану Кабінет Міністрів України може приймати рішення щодо порядку застосування і розмірів державних соціальних стандартів та гарантій виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування. Тобто, держава зобов`язана мобілізувати всі доступні їй ресурси, у тому числі фінансові, для посилення своєї обороноздатності та відсічі збройної агресії російської федерації проти України.
Відповідач також вважає, що у разі дефіциту коштів бюджету ПФУ держава в межах видатків, встановлених у законах України про Державний бюджет на відповідний рік, може передбачити відповідні кошти, які йдуть на покриття боргів ПФУ з виплати пенсій громадянам.
Мінсоцполітики було подано до суду письмові пояснення, в яких зазначено, що проєкт спірної Постанови розроблено на виконання завдання, визначеного пунктом 25 «Прикінцеві положення» Закону №4059.
Третя особа 2 пояснила, що постанова № 821 регулює саме механізм здійснення видатків з бюджету Пенсійного фонду України на виплату пенсій, призначених (перерахованих) на виконання судових рішень, за джерелами їх фінансування, та не змінює порядок нарахування чи перерахунку пенсій. 
У поясненнях зазначено, що в останні роки склалася ситуація, за якої пенсії та інші виплати перераховуються органами Пенсійного фонду України на підставі судових рішень без урахування фінансових можливостей держави, що призводить до значного зростання видатків та накопичення заборгованості. Зокрема, за даними, наведеними у поясненнях, накопичена заборгованість станом на 01.03.2025 перевищувала 79 млрд грн, а потенційне збільшення видатків становить близько 34,3 млрд грн на рік.
Також у поясненнях наведено статистичні дані щодо обсягів пенсійних видатків, трансфертів з державного бюджету та їх співвідношення до ВВП у 2022– 2025 роках, а також щодо кількості судових звернень та задоволених позовів, що, на думку третьої особи 2, свідчить про істотне зростання навантаження на бюджет Пенсійного фонду України.
Окремо Мінсоцполітики звертає увагу на умови воєнного стану, значне зростання видатків на оборону та безпеку, скорочення доступних бюджетних ресурсів для фінансування соціальних виплат, а також на необхідність забезпечення справедливого та пропорційного розподілу обмежених фінансових ресурсів.
На переконання Мінсоцполітики, норми Постанови № 821 застосовуються однаково до всіх осіб, пенсії яких призначені або перераховані на виконання судових рішень, що забезпечує недискримінаційний та пропорційний підхід до здійснення виплат.
У зв`язку з викладеним Міністерство соціальної політики, сім`ї та єдності України просить суд відмовити у задоволенні позову.
Відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено про безпідставність та необґрунтованість доводів позивача, викладених у відповіді на відзив. Аргументи відповідача за своєю суттю є ідентичними тим доводам, які раніше були викладені ним у відзиві на позов та запереченнях на письмові пояснення позивача.
Позивачем подано до суду письмові пояснення з приводу обставин, викладених у письмових поясненнях Мінсоцполітики, в яких позивач вказує, що посилання третьої особи 2 на повноваження Кабінету Міністрів України та на Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» не свідчать про наявність у Уряду права встановлювати окремий порядок виплати пенсій, призначених або перерахованих на виконання судових рішень. На його переконання, чинним законодавством не передбачено такого виду пенсійної виплати як «пенсія (щомісячне довічне грошове утримання), призначена (перерахована) на виконання судового рішення», а отже створення окремого механізму її виплати є протиправним.
Заперечуючи доводи Мінсоцполітики щодо відсутності фінансової спроможності держави, позивач посилається на офіційні звіти про виконання бюджету Пенсійного фонду України за 2023– 2024 роки та зазначає, що бюджет Фонду був профіцитним (понад 9,5 млрд грн у 2023 році та 3,1 млрд грн у 2024 році), що, на його думку, свідчить про наявність реальних фінансових можливостей для виконання судових рішень.
Крім того, позивач стверджує, що постанова № 821 не встановлює прозорої методики або алгоритму визначення сум видатків на виконання судових рішень, а фактичний розмір фінансування визначається Пенсійним фондом України на власний розсуд, що, на його думку, нівелює принцип обов`язковості судового рішення.
Позивач наголошує, що встановлення механізму виплат «у межах бюджетних асигнувань» за умов мінімального фінансування фактично створює ситуацію, за якої виконання судових рішень стає тривалим або неможливим, що перетворює гарантоване право особи на виплату в ілюзорне, оскільки виділення надмалих сум не забезпечує реального відновлення права, а лише створює видимість виконання судових рішень.
Позивач також вказує, що запроваджений постановою № 821 механізм фактично створює нерівність між особами, яким пенсія була правильно нарахована одразу, та особами, які були змушені звертатися до суду для захисту свого права, оскільки останні фактично ставляться у гірше становище через включення до окремого переліку та необхідність очікування виплат.
Окремо позивач звертає увагу на те, що у бюджеті на 2025 рік на виконання судових рішень передбачено 250 млн грн при загальному обсязі соціальних видатків у 236,9 млрд грн, що, на його думку, свідчить про фактичне блокування виконання судових рішень через свідомо незначне фінансування відповідного напряму.
Позивач також заперечує проти посилань Мінсоцполітики на зростання кількості судових звернень як негативний фактор, зазначаючи, що така динаміка свідчить про реалізацію принципу верховенства права та захист громадянами своїх прав у судовому порядку.
Усною ухвалою суду від 29.01.2026, постановленою із занесенням до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
27.02.2026 на адресу суду надійшли заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про залучення їх до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.
Однак, враховуючи, що такі заяви були подані до суду після закриття підготовчого провадження у цій справі, що відповідно до положень статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України є процесуальною перешкодою для залучення до участі у справі третіх осіб, вказані заяви згідно з частиною другою статті 204 Кодексу адміністративного судочинства України залишені без розгляду, про що у судовому засіданні 04.03.2026 судом було постановлено усну ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання.
Під час розгляду справи по суті присутній у судовому засіданні 04.03.2026 представник позивача підтримав позов у повному обсязі та просив суд задовольнити його вимоги. Представники відповідача та третіх осіб заперечували проти позову та просили відмовити у його задоволенні.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
у с т а н о в и в:
ОСОБА_1 є пенсіонером, перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону №2262.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 у справі №460/13019/24 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області провести з 01.03.2023 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії, виданої ІНФОРМАЦІЯ_1 про грошове забезпечення позивача від 13.08.2024 №12/1/1693ХГ16239, з урахуванням раніше виплачених сум.
19.08.2025 Рівненським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист на примусове виконання означеного рішення, за яким 01.09.2025 Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненьскій області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було відкрито виконавче провадження №78950713.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області з інформаційними запитами з проханням надати інформацію щодо виконання вищевказаного судового рішення, на що листами ГУ ПФУ в Рівненській області від 12.08.2025 №1700-0203-8/59872, від 22.08.2025 №1700-0203-8/62709, від 29.08.2025 №15982-15538/Ф-02/8-1700/25, від 05.09.2025 №1700-0203-8/66456 повідомило позивачу, що у зв`язку з набранням чинності Постановою №821 видатки на виплату перерахованих пенсій за рішеннями суду, які набрали законної сили після набрання чинності цією постановою, здійснюються після введення в експлуатацію доопрацьованої Пенсійним фондом України інформаційної системи для ведення обліку видатків на виплату судових рішень за джерелами їх фінансування. Зазначено, що рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 у справі №460/13019/24 буде виконано після доопрацювання інформаційної системи для ведення обліку видатків на виплату судових рішень за джерелами їх фінансування та введення інформаційної системи в експлуатацію.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821 «Про затвердження Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень»:
1. Затверджено Порядок здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень.
2. Установлено, що видатки на виплату перерахованих пенсій за рішеннями суду, які набрали законної сили після набрання чинності цією постановою, здійснюються після введення в експлуатацію доопрацьованої Пенсійним фондом України інформаційної системи для ведення обліку видатків на виплату судових рішень за джерелами їх фінансування.
3. Пенсійному фонду України доручено не пізніше ніж до 1 вересня 2025 р. забезпечити доопрацювання інформаційних систем для ведення обліку видатків на виплату судових рішень за джерелами їх фінансування.
Затвердженим цією постановою Порядком, згідно з пунктом 1, визначено механізм здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату сум пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень, зокрема, за період, що передує даті набрання чинності рішенням суду, за джерелами їх виплати (фінансування).
У пункті 2 зазначено, що у цьому Порядку терміни вживаються у такому значенні:
судові рішення - рішення суду, що набрали законної сили та видані або ухвалені після набрання чинності Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», на виконання яких стягувачу призначено (перераховано) пенсію (щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці);
перераховані пенсії за рішенням суду - сума пенсії або щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації пенсії, доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, щомісячної доплати до пенсії, адресної допомоги до пенсійної виплати та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), визначена як різниця між розміром призначеної/перерахованої на виконання судового рішення суми виплати та визначеним органом Пенсійного фонду України розміром, з урахуванням положень нормативно-правових актів.
Інші терміни у цьому Порядку вживаються у значенні, наведеному в Законах України «Про виконавче провадження», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Відповідно до пункту 3 Порядку судові рішення та виконавчі документи, що надходять на виконання до Пенсійного фонду України та його територіальних органів реєструються та зберігаються відповідно до правил, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 р. № 55 «Деякі питання документування управлінської діяльності» (Офіційний вісник України, 2018 р., № 23, ст. 770).
Облік нарахованих на виконання рішень суду сум пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці) за минулий час та перерахованих пенсій за рішенням суду ведеться в базах даних одержувачів відповідних виплат (електронних пенсійних справах/електронних справах одержувачів) на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України про призначення (перерахунок) відповідних виплат та у сформованому на їх підставі переліку одержувачів виплат на виконання судових рішень (далі - перелік).
Агрегована та знеособлена інформація з переліку, що містить відомості про вид пенсії (іншої виплати), суму, що належить до виплати, та джерела фінансування відповідних витрат, розміщується у загальному доступі на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду України із актуалізованою інформацією станом на 1 число кожного місяця, а також в особистому кабінеті стягувача на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду України.
Згідно з пунктом 4 Порядку видатки на виплату нарахованих пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці) за рішеннями суду за минулий час (тобто за період, визначений за рішеннями суду, які набрали законної сили та видані або ухвалені після набрання чинності Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень2, на виконання яких визначено зобов`язання органу Пенсійного фонду України здійснити нарахування/перерахунок/виплату сум пенсії, доплат, надбавок тощо до пенсії, довічного грошового утримання суддям у відставці, за час, що передує даті набрання законної сили такими рішеннями суду) та перерахованих пенсій за такими рішеннями суду здійснюються за окремими напрямами, передбаченими в бюджеті Пенсійного фонду України на таку мету, за джерелами виплати відповідних сум, визначених законодавством.
Пунктами 5, 6 Порядку визначено, що виплати нарахованих на виконання рішень суду сум пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці) за минулий час проводяться щомісяця одержувачам, яких включено до переліку станом на 1 число місяця, що передує місяцю, в якому здійснюється виплата. На забезпечення таких виплат щомісяця спрямовується частина бюджетних асигнувань відповідно до розпису державного бюджету/помісячного розпису доходів і видатків бюджету Пенсійного фонду України на відповідну мету в межах коштів, передбачених бюджетом Пенсійного фонду України на відповідний рік.
Видатки на виплату перерахованих пенсій за рішенням суду здійснюються в межах бюджетних асигнувань відповідно до розпису державного бюджету/помісячного розпису доходів і видатків бюджету Пенсійного фонду України на відповідну мету, які передбачені бюджетом Пенсійного фонду України на відповідний рік, одержувачам, яких включено до переліку станом на 1 число місяця, що передує місяцю, в якому здійснюється виплата.
Відповідно до пунктів 7-9 Порядку для забезпечення виплат за рішеннями суду, передбачених пунктами 5 і 6 цього Порядку, виплата пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці) проводиться в сумі, що визначається пропорційно виділеним на зазначені цілі бюджетним асигнуванням відповідно до розпису державного бюджету/помісячного розпису доходів і видатків бюджету Пенсійного фонду України, які передбачені бюджетом Пенсійного фонду України на відповідний рік, але не більшій від належної до виплати суми, що обліковується в переліку.
Невиплачені протягом поточного бюджетного періоду суми нарахованих на виконання рішень суду сум пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці) за минулий час і перерахованих пенсій за рішенням суду виплачуються в наступному бюджетному періоді в межах встановлених бюджетних асигнувань у порядку, передбаченому пунктами 5-7 цього Порядку.
Інформація про видатки на виплату нарахованих на виконання рішень суду сум пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці) за минулий час та перерахованих пенсій за рішенням суду відображається у звіті про виконання бюджету та у фінансовій звітності відповідно до Порядку подання фінансової звітності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2000 р. № 419 (Офіційний вісник України, 2000 р., № 9, ст. 344).
Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем Постанови №821, позивач звернувся до суду з позовом про визнання її протиправною та нечинною, з приводу чого суд зазначає таке.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.
Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень визначені у положеннях статті 264 КАС України.
Відповідно до пункту 1 частини першої означеної норми правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України (крім рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу), постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим.
Згідно з частинами другою та третьою статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб?єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.
Отже, особливістю провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів є те, що для таких категорій спорів передбачено, фактично, необмежене коло осіб, які можуть ініціювати відкриття відповідного провадження в адміністративному суді; необмежене в часі право на доступ до суду для ініціювання такого спору; додаткові гарантії інформування всіх про початок розгляду судом такого спору; додаткові процесуальні гарантії для сторін, що надаються згідно з положеннями КАС України у справах, що розглядаються за правилами загального позовного провадження; спеціальні повноваження суду, спрямовані на гарантування ефективного захисту.
Разом з цим, з позовом про оскарження нормативно-правового акта можуть звернутися як особи, щодо яких вже застосований цей акт, так і особи, які є суб`єктами правовідносин, у яких такий акт буде застосований.
Такий правовий висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 30.04.2024 у справі №640/6980/19.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 04.03.2020 у справі № 826/26884/15 та від 28.07.2022 № 640/31850/20, акт вважається застосованим до певної особи, якщо на його підставі іншими особами вчинені дії, прийняті рішення, чи має місце бездіяльність. Застосуванням нормативно-правового акта до особи є також виникнення на підставі цього акта правовідносин, які покладають на особу певні права чи обов`язки. Особа є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано нормативно-правовий акт, якщо вона безпосередньо є учасником правовідносин, для врегулювання яких прийнято нормативно-правовий акт.
Як було вказано вище, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 у справі №460/13019/24 було зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області провести ОСОБА_1 з 01.03.2023 перерахунок та виплату пенсії на підставі довідки про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії, виданої ІНФОРМАЦІЯ_1 про грошове забезпечення позивача від 13.08.2024 №12/1/1693ХГ16239, з урахуванням раніше виплачених сум.
Однак, на теперішній час означене судове рішення не виконано у повному обсязі у зв`язку з набранням чинності Постановою №821, про що позивачу було повідомлено листами ГУ ПФУ в Рівненській області від 12.08.2025 №1700-0203-8/59872, від 22.08.2025 №1700-0203-8/62709, від 29.08.2025 №15982-15538/Ф-02/8-1700/25, від 05.09.2025 №1700-0203-8/66456.
Таким чином, позивач є особою, щодо якої застосовано Постанову №821, що свідчить про наявність у нього права на звернення до суду з позовом про оскарження цього нормативно-правового акта.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Частина шоста статті 92 Конституції України встановлює, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Статтею 113 Конституції України передбачено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.
Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Відповідно до положень статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина; забезпечує проведення політики у сферах соціального захисту.
Організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначає Закон України від 27.02.2014 №794-VII «Про Кабінет Міністрів України» (далі - Закон №794-VII).
Положеннями статті 1 Закону №794-VII визначено, що Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.
Згідно з частинами першою та другою статті 3 Закону №794-VII діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості.
Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. Організація, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України (частини перша та друга статті 4 Закону №794-VII).
Згідно з частиною першою статті 19 Закону №794-VII діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення праві і свобод людини та громадянина, запобігання та протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.
За приписами пункту 3 частини першої статті 20 Закону №794-VII Кабінет Міністрів України у сферах правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина здійснює заходи щодо забезпечення виконання судових рішень органами виконавчої влади та їх керівниками.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 49 вказаного Закону Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.
Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.
Отже, за змістом наведених норм матеріального права Уряд України в межах визначених Законом №794-VII повноважень здійснює заходи щодо забезпечення виконання судових рішень органами виконавчої влади та їх керівниками, та при реалізації цих повноважень останній у своїй діяльності має керуватися Конституцією України, законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
При цьому, постанови Кабінету Міністрів України повинні відповідати законам України, оскільки постанови мають підзаконний характер, тобто приймаються на основі та на виконання законів. Це означає, що будь-який нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів повинен узгоджуватися з Конституцією, законами та чинними міжнародними договорами, які мають вищу юридичну силу.
Постанови Кабінету Міністрів видаються саме для реалізації та виконання законів, а не для їх зміни чи суперечності їм.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18.12.2025 у справі №320/31536/23.
Судом встановлено, що відповідно до пояснювальної записки до проєкту оскаржуваної Постанови метою її прийняття є врегулювання питання виокремлення в бюджеті ПФУ видатків на виплату ретроспективних судових рішень та перерахованих пенсій за рішеннями суду.
В обґрунтування необхідності прийняття цього нормативно-правового акта зазначено про його розроблення на виконання завдання, визначеного пунктом 25 розділу «Прикінцеві положення» Закону №4059, яким установлено, що з бюджету Пенсійного фонду України на 2025 рік видатки на виплату ретроспективних судових рішень та перерахованих пенсій за рішенням суду здійснюються за окремими напрямами у розрізі джерел їх виплати. Кабінету Міністрів України доручено забезпечити визначення порядку виконання цієї норми.
Вказано, що протягом останніх років склалася ситуація, за якої без відповідних рішень Уряду щодо збільшення грошового забезпечення, суддівської винагороди, розмірів доплат та підвищень до пенсій, а також рішень щодо перерахунку пенсій відповідним категоріям осіб (прокурорам, суддям, особам, звільненим зі служби / військової служби, особам, потерпілим внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС), які мали бути фінансово забезпечені, органами Пенсійного фонду України пенсії та інші виплати до пенсій перераховуються на підставі прийнятих судових рішень без урахування фінансових можливостей держави. Перерахунки пенсій та доплат до них здійснюються за рішеннями судів, що набрали законної сили, також за попередні бюджетні періоди, що не дає можливості через відсутність у поточному році (в якому прийнято рішення суду) належних фінансових ресурсів здійснити виплату нарахованих коштів в повному обсязі. Крім того, накопичується заборгованість з виплат, що на 1 березня 2025 року перевищила 79 млрд гривень. Для врегулювання порядку виплати таких нарахованих сум пенсій виникла необхідність унормувати механізм виокремлення у бюджеті Пенсійного фонду України, в тому числі у 2025 році, видатків на виплату ретроспективних судових рішень та перерахованих пенсій за рішеннями суду, що набрали законної сили, а також за тими судовими рішеннями, що наберуть законної сили після набрання чинності цією постановою, у розрізі джерел їх виплати (фінансування).
Таким чином, постанову було запропоновано прийняти з метою унормування механізму бюджетного та фінансового забезпечення виплати сум пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), перерахованих на підставі судових рішень, шляхом виокремлення відповідних видатків у бюджеті Пенсійного фонду України за джерелами фінансування, з огляду на значний обсяг заборгованості та недостатність поточних фінансових ресурсів для їх виплати у повному обсязі. При цьому звернуто увагу на те, що органами Пенсійного фонду України пенсії перераховуються на підставі судових рішень без наявності відповідних рішень Уряду щодо збільшення грошового забезпечення, суддівської винагороди, розмірів доплат та підвищень до пенсій, та за відсутності рішень Уряду щодо перерахунку пенсій відповідним категоріям осіб, та при цьому не враховуються фінансові можливості держави.
Водночас, суд зазначає, що відповідно до положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України в рішенні від 25.12.1997 №9-зп зазначив, що положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.
Частина перша статті 55 Конституції України відповідає зобов`язанням України, які виникли, зокрема, у зв`язку з ратифікацією Україною Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, Конвенції про захист прав і основних 
свобод людини (Рим, 1950 рік), що згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.
За таких обставин, суд зауважує, що відсутність рішень Уряду: а) щодо збільшення грошового забезпечення, суддівської винагороди, розмірів доплат та підвищень до пенсій; б) щодо перерахунку пенсій відповідним категоріям осіб (прокурорам, суддям, особам, звільненим зі служби/військової служби, особам, потерпілим внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС) сама по собі не є підставою для відмови у здійсненні бюджетного фінансування на виплату відповідних сум у разі, якщо право особи на отримання такої виплати було порушено суб?єктом владних повноважень та відновлено у судовому порядку, що підтверджується судовим рішенням, яке набрало законної сили. Отже, накопичення заборгованості з виплат, про яку вказано у пояснювальній записці до проєкту спірної постанови (розміром більше 79 млрд гривень станом на 1 березня 2025 року), є прямим наслідком протиправної діяльності державних органів, яка призвела до порушення прав осіб на соціальний захист та необхідності їх відновлення у судовому порядку.
Згідно з положеннями статті 129 Конституції України однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Зазначені норми Основного Закону України знайшли свої відображення у процесуальному законодавстві, зокрема у статті 14 КАС України, відповідно до положень якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Згідно зі статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що принцип обов`язковості судових рішень як одну з основних засад судочинства закріплено також у статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Означений принцип поширюється на осіб, що брали та не брали участь у справі, якщо судове рішення впливає на їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Відповідно до §§ 51, 52 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рябих проти Росії» принцип обов`язковості виконання судових рішень входить до вимоги про юридичну визначеність. У § 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» вказано, що виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина судового процесу, бо право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Войтенко проти України» (§ 39), «Immobiliare Saffi v. Italy» (§ 66) додатково уточнено, що ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення було виконане без невиправданих затримок.
Така позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.01.2018 у справі №281/1820/14-а, від 07.02.2018 у справі №803/3805/15.
Конституційний Суд України у пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 30.06.2009 №16-рп/2009 зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання. Обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя. Виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.
У Рішенні від 26.06.2013 №5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини).
Набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23.11.2018 №10-р/2018).
Невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012).
Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012).
З метою реалізації положень статті 129-1 Конституції України Верховною Радою України прийнято, зокрема, закони України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі по тексту також Закон №1404-VIII) та Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI (далі по тексту також Закон №4901-VI).
Відповідно до положень статті 1 Закону №1404-VIІІ він визначає сукупність дій органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною другою статті 6 Закону №1404-VIІІ рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, рішення про стягнення коштів за час роботи стягувача на посаді помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі при звільненні з такої посади, виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Закон №4901-VI, у свою чергу, встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.
Відповідно до статті 2 Закону №4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Положеннями статті 3 Закону №4901-VI визначено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Виконання рішення суду про стягнення коштів за час роботи стягувача на посаді помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі при звільненні з такої посади, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для виконання рішень суду, що гарантовані державою, відповідальним виконавцем якої він є.
Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом №1404-VIІІ, із заявою про виконання рішення суду (частина друга статті 3 Закону №4901-VI).
Згідно з частиною четвертою статті 3 Закону №4901-VI перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом (частина перша статті 7 Закону №4901-VI).
Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що ними врегульовано порядок виконання судових рішень, у тому числі тих, боржником за якими є державний орган.
Водночас, ані Конституцією України, ані означеними вище законами, Уряд не наділено повноваженнями з визначення порядку виконання судових рішень, зокрема, в яких боржниками є органи ПФУ. Натомість, положеннями статті 129-1 Основного Закону чітко та безальтернативно закріплено, що порядок виконання судових рішень визначається законом.
За приписами абзацу 2 частини другої статті 3 Закону №4901-VI разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Отже, за змістом наведеної норми Кабінет Міністрів України наділений повноваженнями визначати лише перелік документів та відомостей, які додаються до заяви стягувача при зверненні останнього до уповноваженого органу Державної казначейської служби України. 
Саме такі правові висновки були викладені Верховним Судом у постанові від 26.05.2021 у справі №640/5248/19, в межах якої оскаржувалася постанова Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 №649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду», якою, у свою чергу, було затверджено Порядок, який визначав механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету.
Отже, позиція Верховного Суду, сформульована у справі №640/5248/19 щодо оскарження постанови КМУ №649, вказує на неприпустимість встановлення Кабінетом Міністрів України підзаконним нормативним актом механізму, який фактично створює нову модель погашення заборгованості за судовими рішеннями у сфері пенсійних виплат через черговість/переліки/обмеження асигнувань, якщо такий механізм призводить до відтермінування або частковості виконання остаточних судових рішень та порушує принципи верховенства права й обов`язковості судового рішення.
Таким чином, правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 26.05.2021 у справі №640/5248/19, є повністю застосовними і до обставин цієї справи.
Суд зазначає, що хоча оскаржувана постанова № 821 формально і називається актом про «здійснення видатків», але затверджений нею Порядок прямо встановлює: переліки одержувачів виплат; обмеження (пропорційність) виплат відповідно до виділених асигнувань; перенесення невиплачених сум на наступний бюджетний період тощо.
Отже, наведені приписи по суті встановлюють додаткові умови та часові параметри для отримання соціальної виплати у належному розмірі особами, порушені права яких були захищені у судовому порядку, що зміщує баланс від обов`язкового виконання у бік виконання за бюджетною можливістю. Такий підхід суперечить конституційній нормі, за якою порядок виконання судового рішення визначається законом, і не може бути змінений підзаконним актом.
При цьому, на переконання суду, доручення Кабінету Міністрів України забезпечити визначення порядку виконання пункту 25 розділу «Прикінцеві положення» Закону №4059 не свідчить про наділення його повноваженнями на визначення порядку виконання судових рішень, в яких боржниками є органи ПФУ.
Так, означеним пунктом установлено, що з бюджету Пенсійного фонду України на 2025 рік видатки на виплату ретроспективних судових рішень та перерахованих пенсій за рішенням суду здійснюються за окремими напрямами у розрізі джерел їх виплати.
Отже, цією нормою передбачено лише необхідність виокремлення в бюджеті Пенсійного фонду України видатків на виконання судових рішень, однак при цьому Уряд не був уповноважений підзаконним актом створювати новий режим реалізації права особи на отримання належних пенсійних виплат за судовим рішенням, оскільки це впливає на обсяг і реальність права, яке визначається законами та гарантується Конституцією.
Також суд визнає безпідставними посилання відповідача в обґрунтування своєї правової позиції на пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4901-VI.
Так, зазначеною нормою передбачено, що виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення.
Заборгованість погашається в такій черговості:
у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника;
у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами;
у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.
Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.
Таким чином, вказаним пунктом визначено порядок виконання рішень суду та виконавчих документів, які ухвалені або видані до набрання чинності Законом №4901-VI, тобто до 01.01.2013.
З метою визначення механізму обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4901-VI, інвентаризації та погашення заборгованості за ними, постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2014 року № 440 було затверджено відповідний Порядок, в пункті 2 якого зазначено, що вжитий у ньому термін «рішення» означає виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» суб`єкти, які видані або ухвалені до 1 січня 2013 року.
Більше того, пунктом 2 затвердженого спірною постановою №821 Порядку визначено, що під вжитим у ньому терміном «судові рішення» слід розуміти рішення суду, що набрали законної сили та видані або ухвалені після набрання чинності Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», на виконання яких стягувачу призначено (перераховано) пенсію (щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці).
За таких обставин, пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4901-VI не стосується спірних правовідносин.
Також суд критично оцінює посилання відповідача на підпункт 2 пункту 22 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, згідно з яким в умовах воєнного стану або для здійснення згідно із законом заходів загальної мобілізації Кабінет Міністрів України може приймати рішення щодо порядку застосування і розмірів державних соціальних стандартів та гарантій, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування.
Отже, наведена норма стосується порядку застосування і розмірів державних соціальних стандартів та гарантій, а не встановлення спеціального режиму виплати сум, вже присуджених або визначених на виконання судового рішення.
Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначені Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 5 жовтня 2000 року № 2017-III (далі – Закон №2017-III), статтею 1 якого передбачено, що:
- державні соціальні стандарти - встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій;
- державні соціальні гарантії - встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, встановлені законами пільги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму.
Відповідно до статті 5 Закону №2017-III державні соціальні стандарти і нормативи формуються, встановлюються та затверджуються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за участю та погодженням з іншими сторонами соціального партнерства, якщо інше не передбачено Конституцією України та законами України.
Базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового обслуговування, соціального захисту, культури, охорони здоров`я та освіти (ст. 6 Закону №2017-III).
Згідно зі статтею 17 Закону №2017-III основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень.
До числа основних державних соціальних гарантій включаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат.
Основні державні соціальні гарантії, які є основним джерелом існування, не можуть бути нижчими від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 18 Закону №2017-III визначено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо: рівня життя населення, що постраждало внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС; стипендій учням професійно-технічних та студентам вищих державних навчальних закладів; індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін; надання гарантованих обсягів соціального захисту, житлово-комунального, транспортного, побутового обслуговування та обслуговування у сферах освіти, охорони здоров`я, культури, фізичної культури та спорту, торгівлі та громадського харчування; забезпечення пільгових умов задоволення потреб у товарах та послугах окремим категоріям громадян, які потребують соціальної підтримки.
Таким чином, суми пенсій, нарахованих або перерахованих на виконання судових рішень, не відносяться до державних соціальних стандартів та гарантій.
Суд зазначає, що зміст норми підпункту 2 пункту 22 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, на яку посилається відповідач в обґрунтування своєї позиції, стосується первинного нормативного регулювання соціальних виплат, тобто визначення того, як саме застосовуються стандарти і гарантії як елемент соціальної політики держави.
Натомість постанова №821 регулює інше питання: вона стосується виплати пенсій та довічного грошового утримання, призначених (перерахованих) на виконання судових рішень, тобто не первинного визначення соціального стандарту, а особливого порядку реалізації вже встановленого судом права.
Отже, норма підпункту 2 пункту 22 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України не делегує Кабінету Міністрів України повноваження змінювати порядок виконання остаточних судових рішень чи ставити його в залежність від фінансового ресурсу держави, а тому навіть за її наявності Кабінет Міністрів України зобов`язаний діяти лише в межах Конституції та законів, не втручаючись у сферу, яка за Конституцією України врегульована законом.
Також суд критично оцінює посилання відповідача в якості обґрунтування правомірності прийняття спірної постанови на запроваджений в країні воєнний стан, оскільки і в умовах воєнного стану верховенство Конституції України та її принципів, зокрема верховенства права, поділу влади, поваги до прав і свобод людини, є основами демократичного конституційного ладу України. Саме Конституція України у мирний час та в умовах воєнного стану встановлює механізм запровадження засобів обмеження прав і свобод людини.
У частині першій статті 64 Основного Закону України зазначено, що «конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України». 
Водночас у частині другій статті 64 Конституції України встановлено можливість окремих обмежень прав і свобод, а також зазначено, які саме права і свободи не можуть бути обмежені, зокрема ті, що передбачені статтею 55 (право на судовий захист). Це означає, що хоча обмеження зазначених людських прав не може бути зумовлене потребами, пов`язаними з воєнним станом, однак державне втручання у їх захисну сферу є можливим за умови виправданості (домірності) обраних законодавцем засобів, які зберігають повагу до сутності людських прав та не суперечать приписам Конституції України, які expressis verbis гарантують їх обсяг.
Такий висновок викладено у рішенні Конституційного Суду України від 18.07.2024 №8-р(ІІ)/2024.
Суд також наголошує, що у статті 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 зі змінами зазначено: «У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Таким чином, права і свободи людини і громадянина, гарантовані Конституцією України у приписах статті 46 (право на соціальний захист) та статті 55 (право на судовий захист), не зазначені в актах права, якими введено воєнний стан в Україні, а отже, втручання у ці права і свободи не обумовлено цілями вирішення завдань, які були підґрунтям для введення воєнного стану в Україні.
З урахуванням викладеного та приймаючи до уваги тлумачення, наведене у вищевказаному рішенні Конституційного Суду України від 18.07.2024 №8-р(ІІ)/2024, суд дійшов висновку, що Конституцією України (частина друга статті 64) та актами, якими введено воєнний стан на всій території України і, відповідно, механізм обмеження конституційних прав і свобод в умовах воєнного стану, не визначено можливості обмеження прав і свобод, що їх гарантовано у статті 46 (право на соціальний захист) та статті 55 (право на судовий захист) Конституції України.
При цьому, Конституційний Суд України сформулював низку юридичних позицій, згідно з якими:
- «приписи статті 8, частини першої статті 55 Конституції України зобов`язують державу гарантувати на законодавчому рівні кожному можливість реалізації його права на судовий захист. Законодавець має встановити такий обсяг права осіб на судовий захист, який забезпечував би його дієву реалізацію, а відмова судів у реалізації такої можливості може призвести до порушення гарантованого Конституцією України права на судовий захист»; «право на судовий захист гарантовано частиною першою статті 55 Конституції України та охоплює не лише право на звернення до суду, а й можливість реалізації цього права без обмежень чи перепон»; «зміст права на судовий захист, установленого частиною першою статті 55 Конституції України, слід визначати, серед іншого, з урахуванням змісту права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та витлумаченого Європейським судом із прав людини» [перше, друге речення абзацу шостого пункту 2, абзац перший підпункту 2.2 пункту 2, абзац другий підпункту 2.2.1 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 6 квітня 2022 року № 2-р(II)/2022];
- «з принципу «верховенства права» (правовладдя) та вимоги утвердження і забезпечення права особи на судовий захист, що його як загальне право визначено в частині першій статті 55 Конституції України випливає обов`язок держави в особі органу законодавчої влади запровадити юридичний механізм реалізації права особи на судовий захист . Такий юридичний механізм має забезпечувати дієвість права особи на судовий захист, що виявляється в запровадженні законом процесуальних можливостей для реального захисту та поновлення порушених прав і свобод особи, особливо в ситуації, коли це порушення спричинено рішеннями, діями або бездіяльністю органів публічної влади, їх посадових і службових осіб» [абзац третій підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 1 березня 2023 року № 2-р(II)/2023];
- «обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання» [абзац восьмий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019].
Наведене узгоджується з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), практикою застосування Конвенції Європейським судом із прав людини, який, зокрема, зазначав, що право на доступ до суду має бути «реальним та дійовим», а не «теоретичним або ілюзорним», та наголошував, що «це міркування набуває особливої актуальності у контексті гарантій, визначених статтею 6, з огляду на почесне місце, яке в демократичному суспільстві посідає право на справедливий суд“ [рішення у справі «Zubac v. Croatia» від 5 квітня 2018 року (заява № 40160/12), § 77]. Європейський суд з прав людини послідовно акцентував на тому, що право на доступ до суду не є абсолютним, проте його обсяг треба розуміти в контексті позитивного обов`язку держави надавати засоби юридичного захисту прав людини дійово й практично в розумінні статті 13 Конвенції, яка встановлює: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на дійовий засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». У рішенні у справі «Aksoy v. Turkey» від 18 грудня 1996 року (заява № 21987/93) Європейський суд з прав людини наголосив, що стаття 13 Конвенції «гарантує наявність на національному рівні засобів для забезпечення по суті прав і свобод, гарантованих Конвенцією, у якій би формі вони не були визначені в національному праві. Наслідком статті 13, отже, є вимога забезпечити національні засоби юридичного захисту задля розв`язання «спірної скарги» по суті згідно з Конвенцією та відповідне відшкодування, хоча Договірним державам надано простір обдумування щодо способу виконання своїх обов`язків згідно з Конвенцією відповідно до цього припису . Обсяг обов`язків відповідно до статті 13 є різним залежно від характеру скарги заявника згідно з Конвенцією . А втім засіб захисту, що його вимагає стаття 13, має бути «дійовим» на практиці, а також у нормативних актах; зокрема, у тому сенсі, що його застосування не має бути безпідставно ускладненим діями або бездіяльністю органів держави-відповідача» (§ 95).
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Luciano Rossi v. Italy» від 15 листопада 2002 року (заява № 30530/96) зазначив: «Право на суд, у тому вигляді, як воно гарантоване статтею 6 Конвенції, охоплює також виконання остаточних, зобов`язальних судових рішень, які в державах, що визнають верховенство права (правовладдя) («states that accept the rule of law»), не можуть залишатись невиконаними на шкоду будь-якій зі сторін. Отже, виконання судового рішення не може здійснюватись із непомірним зволіканням» (§ 33).
Європейський суд з прав людини також зазначав, що «не можна припустити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції ґрунтовно описував процесуальні гарантії, що їх надано учасникам судового процесу, а саме справедливий, прилюдний і швидкий розгляд справи, не охоплюючи виконання судових рішень; якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується лише доступу до суду та здійснення судочинства, це означало б привести до стану, несумісного з принципом правовладдя, що його Договірні держави зобов`язалися додержувати, ратифікувавши Конвенцію. Таким чином, виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розглядатися як невіддільна частина «судового розгляду» для цілей статті 6» [рішення у справі Шмалько проти України / Shmalko v. Ukraine від 20 липня 2004 року (заява № 60750/00), § 43]; «право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна юридична система Високої Договірної Сторони уможливлювала, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Дійовий доступ до суду включає право на виконання судового рішення без безпідставних зволікань» [рішення у справі Юрій Миколайович Іванов проти України від 15 жовтня 2009 року (заява № 40450/04), § 51].
Враховуючи вищенаведене, Конституційний Суд України в рішенні від 13.05.2024 №6-р(ІІ)/2024 виснував, що право на судовий захист, установлене частиною першою статті 55 Конституції України, слід розглядати у зв`язку з основними засадами судочинства, визначеними частиною другою статті 129 Конституції України, та з урахуванням права на справедливий суд (складником якого є обов`язок держави виконати судове рішення), гарантованого статтею 6 Конвенції.
За таких обставин, суд зазначає, що закріплене у статті 55 Конституції України право на судовий захист не зводиться до формального отримання судового рішення, а охоплює також стадію їх виконання, а тому введення воєнного стану не може бути підставою для обмеження цього права.
Порядком, затвердженим спірною постановою №821, звужено джерела виплати пенсій на виконання судових рішень до меж бюджетних асигнувань відповідно до розпису державного бюджету / помісячного розпису доходів і видатків бюджету Пенсійного фонду України на відповідну мету, що не передбачено положеннями законодавчих актів вищої юридичної сили, а саме: Конституції України та законів №1404-VIІІ та №4901-VI, якими врегульовано порядок виконання судових рішень, у тому числі тих, боржником за якими є державний орган (у даному випадку ПФУ).
Застосування до позивача положень Порядку, затвердженого оскаржуваною Постановою №821, на переконання суду, призводить до обмеження його конституційних прав на соціальний та судовий захист та на обов`язковість виконання судового рішення, яке набрало законної сили.
За такого правового регулювання та встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що Кабінет Міністрів України не наділений повноваженнями на встановлення порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень шляхом звуження джерел виплати пенсій на виконання судових рішень до меж бюджетних асигнувань відповідно до розпису державного бюджету/помісячного розпису доходів і видатків бюджету ПФУ на відповідну мету.
Таким чином, звузивши джерела виплати пенсій на виконання судових рішень до меж бюджетних асигнувань відповідно до розпису державного бюджету/помісячного розпису доходів і видатків бюджету ПФУ на відповідну мету, Уряд де-факто змінив законодавчо встановлений порядок виконання рішення суду щодо погашення заборгованості з пенсійних виплат, у яких боржником виступає ПФУ, що, у свою чергу, дає підстави для висновку про врегулювання таких питань відповідачем поза межами наданих йому повноважень з огляду на наявність регулюючих такі правовідносини актів.
Згідно з позицією Верховного Суду, сформованою у постановах від 19.08.2022 у справі №160/4933/20 та від 18.12.2025 у справі №320/31536/23, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися принципів публічного права, зокрема діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії (приймати рішення), не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Також суд визнає непереконливими посилання відповідача на обмежені фінансові можливості держави як на підставу для прийняття спірної постанови.
З цього приводу суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у низці рішень (зокрема, у справі «Шмалько проти України»; у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України»; у справі «Кечко проти України») прямо зазначив, що держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою.
Системна проблема невиконання або тривалого виконання рішень в Україні була також підтверджена в рішенні ЄСПЛ у справі «Бурмич та інші проти України».
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 24.07.2023 у справі №420/6671/18.
При цьому посилання відповідача та третіх осіб на розміри заборгованості, невиплаченої за судовими рішеннями про перерахунок пенсій, на переконання суду, свідчить лише про наявність системної бюджетної проблеми, однак не є підставою для делегування Кабінету Міністрів України нових повноважень всупереч Конституції та Законам України. Масштаб боргу може обґрунтовувати потребу у змінах до законодавства, бюджетному плануванні, створенні окремої бюджетної програми, але не може бути джерелом повноважень Уряду змінювати підзаконним актом правовий режим виконання судових рішень.
Також особливу увагу суд вважає за необхідне звернути на те, що затвердженим спірною постановою Порядком введено таку категорію як «перераховані пенсії за рішенням суду», під якими, згідно з пунктом 2 розуміється сума пенсії або щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, визначена як різниця між розміром призначеної/перерахованої на виконання судового рішення суми виплати та визначеним органом Пенсійного фонду України розміром, з урахуванням положень нормативно-правових актів.
Порядком передбачено, що видатки на такі виплати здійснюються лише в межах бюджетних асигнувань, виплата проводиться пропорційно виділеним асигнуванням, а невиплачені суми переносяться на наступний бюджетний період. Тобто з аналізу конструкції норм Порядку вбачається, що навіть після набрання судовим рішенням законної сили особа після відновлення порушеного права у судовому порядку не набуває права на негайне і повне отримання належної суми пенсії, що зводить нанівець конституційний принцип обов`язковості судового рішення.
Як було вказано вище, Конституційний Суд України в низці своїх рішень прямо зазначив, що з набранням рішенням законної сили виникає його основна властивість – обов`язковість як сутнісна ознака акта правосуддя, позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення неможливий без його повного та своєчасного виконання. Так само Конституційний Суд України наголошує, що виконання судового рішення є кінцевою умовою реалізації права на судовий захист, а держава повинна створити дієвий, а не ілюзорний механізм його забезпечення.
Суд зауважує, що після набрання рішенням законної сили право особи на перераховану пенсію вже не є просто елементом загальної соціальної політики держави, оскільки воно трансформується у конкретизоване, індивідуалізоване і підтверджене судом суб`єктивне право вимоги до держави. У той же час, затверджений постановою №821 Порядок надає категорії «перераховані пенсії за рішенням суду» не суто обліково-інформаційного значення, а наділяє її практичним та функціональним навантаженням, позаяк вона використовується не для обліку вже належних до виплати сум, а для відокремлення їх від звичайної пенсійної виплати і підпорядкування спеціальному режиму часткової, відстроченої та асигнувально залежної виплати. Наведене свідчить про запровадження Урядом механізму зниження юридичного ефекту судового рішення.
На переконання суду, така модель змінює саму природу судового захисту, оскільки якщо особа після відновлення у судовому порядку порушеного права не отримує виконання судового рішення, а лише набуває статус одержувача виплати, що здійснюється пропорційно бюджетному ресурсу, судове рішення перестає бути ефективним способом поновлення порушеного права. У такому разі спір фактично не вирішується остаточно: особа спочатку доводить в суді порушення органом державної влади свого права на отримання пенсії у належному, законодавчо визначеному розмірі, а потім невизначений час очікує, коли держава визнає фінансову можливість це право реалізувати. Такий підхід прямо суперечить позиції Конституційного Суду України стосовно того, що виконання судового рішення не може бути ілюзорним або надмірно відкладеним.
Таким чином, Порядок створює ситуацію, за якої суд своїм рішенням встановлює, що особі належить певний розмір пенсії або доплати і що цей розмір мав бути визначений раніше, однак після цього орган Пенсійного фонду України переносить суму належної пенсійної виплати до спеціальної категорії «перерахованих пенсій за рішенням суду» і ця сума виплачується вже не як обов`язковий наслідок судового рішення, а як елемент окремого бюджетного процесу. Іншими словами, постанова трансформує право, встановлене судом, з площини обов`язкового виконання у площину дискреційного бюджетного планування.
Суд зазначає, що згідно зі статтею 7 Закону №1058 одним з принципів загальнообов`язкового державного пенсійного страхування є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Натомість запровадження Порядком вищевказаної категорії порушує принцип рівності та недискримінації, оскільки у такому випадку пенсія, нарахована органом Пенсійного фонду України добровільно та без наявності судового рішення, виплачується у звичайному порядку у повному обсязі, у той час як пенсія, право на отримання якої у належному розмірі поновлено судом, стає об`єктом дії спеціального обмежувального механізму. Тобто звернення до суду фактично ставить особу у гірше становище порівняно з особою, право якої на виплату орган визнав добровільно. Наведене свідчить про виникнення парадоксальної ситуації: судовий захист, який за Конституцією України має бути засобом поновлення права особи, внаслідок запровадженого постановою №821 механізму перетворюється на підставу для застосування до особи менш сприятливого порядку виплати. Такий наслідок несумісний зі статтею 55 Конституції України та статтею 129-1 Конституції України у їх системному зв`язку, як це тлумачить Конституційний Суд України. 
Надаючи оцінку аргументам позивача про протиправне використання коштів ПФУ на вищевказаний вид видатків всупереч положенням Закону №1058 щодо цільового використання бюджету ПФУ, суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 71 Закону №1058 бюджет Пенсійного фонду - це план утворення і використання цільового страхового фонду, що формується за рахунок надходжень від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та надходжень з інших джерел, визначених цим Законом.
Статтею 73 Закону №1058 визначено, що кошти Пенсійного фонду використовуються на:
1) виплату пенсій, передбачених цим Законом;
1-1) здійснення страхових виплат та фінансування заходів з профілактики страхових випадків, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»;
1-2) здійснення виплати окремих видів державної соціальної допомоги, інших грошових виплат, повноваження щодо здійснення яких надано Пенсійному фонду;
2) надання соціальних послуг, передбачених цим Законом та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»;
3) фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду;
4) оплату послуг з виплати та доставки пенсій, страхових, соціальних та інших виплат, передбачених законодавством України;
5) формування резерву коштів Пенсійного фонду.
Забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом.
Відповідно до положень статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.
Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Згідно зі статтею 119 Бюджетного кодексу України нецільовим використанням бюджетних коштів є їх витрачання на цілі, що не відповідають:
бюджетним призначенням, встановленим законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет);
напрямам використання бюджетних коштів, визначеним у паспорті бюджетної програми або в порядку використання бюджетних коштів (включаючи порядок та умови надання субвенцій);
бюджетним асигнуванням (розпису бюджету, кошторису, плану використання бюджетних коштів).
Суд зазначає, що виплата пенсії або щомісячного довічного грошового утримання, право на які визначено законом і підтверджено судовим рішенням, за своєю правовою природою не є сторонньою або такою, що не відповідає завданням Пенсійного фонду України, оскільки закон прямо відносить виплату пенсій до напрямів використання коштів Пенсійного фонду.
Законодавство України дійсно не містить окремої норми, яка б передбачала самостійний вид видатків у формі «перерахованих пенсій за рішенням суду» як окремої суми-різниці, що підлягає виплаті в особливому режимі, відмінному від загального порядку виплати пенсій та від законодавчо встановленого порядку виконання судових рішень. Таку категорію та пов`язаний із нею особливий порядок фінансування введено вперше саме постановою №821.
Натомість за змістом статті 23 Бюджетного кодексу України бюджетні платежі допускаються лише за наявності належного бюджетного призначення, а стаття 119 цього Кодексу пов`язує цільове використання коштів із відповідністю не лише розпису асигнувань, а й установленим напрямам використання бюджетних коштів. 
Таким чином, виплата належної за законом пенсії, у тому числі виокремленої категорії «перерахованих пенсій за рішенням суду» за рахунок коштів Пенсійного фонду України, на переконання суду, є цільовим використанням коштів, у зв`язку з чим суд визнає непереконливими аргументи позивача про протилежне.
Також суд не вважає юридично значимими при оцінці правомірності спірної постанови твердження позивача про наявність в бюджеті Пенсійного фонду України достатніх коштів для виплати сум пенсій за судовими рішеннями, оскільки сам по собі факт профіциту бюджету Пенсійного фонду не означає автоматично, що ці кошти могли бути використані на будь-які виплати. 
Відповідно до статті 23 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти можуть використовуватися лише за наявності відповідного бюджетного призначення та відповідно до встановлених напрямів використання коштів. 
Отже, профіцит бюджету Пенсійного фонду може свідчити про економічну можливість здійснення певних виплат, але сам по собі він не доводить, що держава юридично була зобов`язана здійснити такі виплати саме у цей бюджетний період.
Водночас предметом розгляду у цій справі є не питання про те, чи були у конкретному році достатні кошти для виконання судових рішень у пенсійних справах, а надання юридичної оцінки правомірності самого нормативного регулювання, запровадженого постановою №821.
Так, суд у справах про оскарження нормативно-правових актів перевіряє насамперед: чи діяв суб`єкт владних повноважень у межах наданих йому законом повноважень; чи відповідає акт Конституції та законам України; чи не змінює підзаконний акт правового режиму, встановленого законом.
Таким чином, навіть за умови профіциту бюджету Пенсійного фонду України цей факт не є вирішальним для оцінки правомірності постанови №821, оскільки питання полягає не в тому, скільки коштів насправді є у бюджеті, а в тому, чи має Кабінет Міністрів України повноваження встановлювати спеціальний порядок виплати сум за судовими рішеннями.
Суд повторює, що повноваження органу виконавчої влади визначаються Конституцією та законами України, а не фінансовим станом бюджету. Звідси, якщо закон не наділяє Кабінет Міністрів України правом встановлювати спеціальний порядок виконання судових рішень щодо пенсійних виплат, то таке повноваження не може виникнути ані через нестачу коштів, ані через їх надлишок.
Інакше кажучи, обсяг фінансових ресурсів держави не розширює і не звужує компетенцію органу виконавчої влади, а тому навіть доведення факту профіциту бюджету Пенсійного фонду України не є достатньою підставою для висновку про протиправність постанови №821.
Суд вважає, що цей аргумент може мати допоміжне значення для оцінки обґрунтованості мотивів, якими Уряд пояснював необхідність прийняття постанови. Якщо мотивом її прийняття декларувалася критична нестача фінансових ресурсів, а фактичні бюджетні показники свідчать про інше, це може ставити під сумнів економічну доцільність такого регулювання. Однак питання економічної доцільності саме по собі не є предметом судового контролю.
Таким чином, ключовим питанням при вирішенні цієї справи є не те, чи мав Пенсійний фонд України достатньо коштів, а те, чи має Кабінет Міністрів України право нормативно встановлювати спеціальний порядок виплати сум, присуджених судовими рішеннями, зокрема шляхом: віднесення їх до окремої категорії видатків; здійснення виплат пропорційно наявним бюджетним асигнуванням; перенесення невиплачених сум на наступні бюджетні періоди. Саме відповідь на це питання визначає правомірність чи протиправність постанови №821.
Отже, твердження позивача про профіцит бюджету Пенсійного фонду України може свідчити про можливість здійснення певних виплат з економічної точки зору, однак воно не є визначальним для оцінки правомірності оспорюваної постанови.
Стосовно тверджень позивача про недотримання Кабінетом Міністрів України процедури під час прийняття спірної постанови суд зазначає таке.
Постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 №950 затверджено Регламент Кабінету Міністрів України (далі по тексту також - Регламент).
Відповідно до пункту 1 § 32 Регламенту проекти актів Кабінету Міністрів готуються на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів, доручень Прем`єр-міністра, а також за ініціативою членів Кабінету Міністрів, центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій з дотриманням вимог цього Регламенту.
Розроблення проекту акта починається невідкладно після отримання відповідного завдання та триває виходячи з необхідності врахування у загальному часі підготовки проекту акта вимог, встановлених цим Регламентом щодо часу, достатнього для погодження проекту акта заінтересованими органами, та часу, достатнього для проведення правової експертизи Мін`юсту та експертизи Секретаріату Кабінету Міністрів.
Згідно з пунктами 1, 2 § 33 Регламенту головним розробником проекту акта Кабінету Міністрів є орган, який вносить проект акта до Кабінету Міністрів.
Розробниками проектів актів Кабінету Міністрів є міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, державні колегіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські держадміністрації відповідно до своєї компетенції.
Відповідач стверджує, що проєкт спірної постанови не стосується питань функціонування місцевого самоврядування, прав та інтересів територіальних громад, місцевого та регіонального розвитку, соціально-трудової сфери, прав осіб з інвалідністю, функціонування і застосування української мови як державної, сфери наукової та науково-технічної діяльності та не потребує погодження уповноваженими представниками всеукраїнських асоціацій органів місцевого самоврядування чи відповідних органів місцевого самоврядування, уповноваженими представниками всеукраїнських профспілок, їх об?єднань та всеукраїнських об?єднань організацій роботодавців, всеукраїнськими громадськими організаціями осіб з інвалідністю, їх спілок.
Суд не погоджується з наведеним твердженням з огляду на таке. 
Абзацом другим пункту 7 § 33 Регламенту визначено, що під час підготовки проекту акта Кабінету Міністрів з питань, що стосуються формування та реалізації державної соціальної та економічної політики, регулювання трудових, соціальних, економічних відносин, відповідний проект акта в обов`язковому порядку надсилається уповноваженому представнику всеукраїнських профспілок, їх об`єднань та уповноваженому представнику всеукраїнських об`єднань організацій роботодавців.
Відповідно до положень статті 21 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілки, їх об`єднання захищають право громадян на працю, беруть участь у розробленні та здійсненні державної політики у галузі трудових відносин, оплати праці, охорони праці, соціального захисту.
Проекти нормативно-правових актів, які стосуються регулювання трудових, соціальних, економічних відносин, розглядаються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування з урахуванням думки відповідних профспілок, об`єднань профспілок.
Профспілки, їх об`єднання мають право вносити пропозиції суб`єктам права законодавчої ініціативи і відповідним державним органам про прийняття або внесення змін до законів і інших нормативно-правових актів з питань формування та реалізації державної соціальної та економічної політики, регулювання трудових, соціальних, економічних відносин.
Профспілки, їх об`єднання мають право брати участь у розгляді органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, а також роботодавцями, їх об`єднаннями, іншими об`єднаннями громадян своїх пропозицій.
Згідно з пунктом 7 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до органів юстиції та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 34/5 від 12.04.2005, якщо на державну реєстрацію суб`єкт нормотворення подає нормативно-правовий акт з питань, що стосуються соціально-трудової сфери, він також повідомляє за формою, наведеною в додатку 1 до цього Порядку, із доданням відповідних підтвердних документів (листів, аркушів зовнішнього погодження тощо) про позицію уповноваженого представника від всеукраїнських профспілок, їх об`єднань та уповноваженого представника від всеукраїнських об`єднань організацій роботодавців щодо цього акта та про проведену роботу з врахування їх зауважень і пропозицій. При цьому необхідність врахування зазначених зауважень і пропозицій визначає суб`єкт нормотворення. У разі подання на державну реєстрацію нормативно-правового акта, що стосується прав осіб з інвалідністю, застосовується аналогічний порядок підтвердження позиції громадських об`єднань осіб з інвалідністю, які мають всеукраїнський статус, відповідно до їх статутної діяльності.
Оскаржувана у цій справі постанова безпосередньо регулює порядок виплати пенсій та інших виплат до пенсій, призначених або перерахованих на виконання судових рішень; порядок фінансування відповідних виплат та механізм здійснення виплат. Таке регулювання безпосередньо пов`язано з реалізацією державної соціальної політики та регулюванням соціальних відносин, оскільки стосується пенсійного забезпечення громадян – однієї з базових сфер соціальної політики держави.
Отже, Постанова №821 за предметом правового регулювання є нормативно-правовим актом, проєкт якого під час підготовки в обов`язковому порядку повинен бути надісланий уповноваженому представнику всеукраїнських профспілок, їх об`єднань та уповноваженому представнику всеукраїнських об`єднань організацій роботодавців, як проєкт акта з питань, що стосуються реалізації державної соціальної політики, регулювання соціальних відносин.
Такий обов`язок відповідача не залежить від строку дії нормативно-правового акта та кола осіб, на яких такий акт поширюється, а визначається лише предметом правового регулювання, яким є соціальні правовідносини. 
Будь-яких доказів щодо надсилання проєкту Постанови №821 уповноваженому представнику всеукраїнських профспілок, їх об`єднань та уповноваженому представнику всеукраїнських об`єднань організацій роботодавців матеріали справи не містять.
Секретаріат Кабінету Міністрів України листом від 24.12.2025 №32321/0/2-25 також підтвердив відсутність доказів надсилання проєкту оскаржуваної постанови уповноваженому представнику всеукраїнських профспілок, їх об`єднань.
У зв`язку з наведеним, суд доходить висновку, що Кабінет Міністрів України порушив процедуру прийняття Постанови №821 в частині, визначеній пунктом 7 § 33 Регламенту.
Також суд зазначає, що відповідно до частини шостої статті 50 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» проєкти актів Кабінету Міністрів України, що мають важливе суспільне значення та визначають права і обов`язки громадян України, підлягають попередньому оприлюдненню в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Основні вимоги до організації і проведення органами виконавчої влади консультацій з громадськістю з питань формування та реалізації державної політики визначені Порядком проведення консультацій з громадськістю з питань формування та реалізації державної політики, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 996 від 03.11.2010 (далі - Порядок № 996).
Відповідно до пункту 3 Порядку №996 консультації з громадськістю проводяться з питань, що стосуються суспільно-економічного розвитку держави, реалізації та захисту прав і свобод громадян, задоволення їх політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів.
Результати проведення консультацій з громадськістю враховуються органом виконавчої влади під час прийняття остаточного рішення або в подальшій його роботі (пункт 4 Порядку №996).
Пунктом 5 Порядку №996 визначено, що консультації з громадськістю організовує і проводить орган виконавчої влади, який є головним розробником проекту нормативно-правового акта або готує пропозиції щодо реалізації державної політики у відповідній сфері державного і суспільного життя.
Інформація, пов`язана з організацією та проведенням консультацій з громадськістю, оприлюднюється у спеціально створеній рубриці «Консультації з громадськістю» офіційного веб-сайту органу виконавчої влади.
Згідно з пунктом 12 Порядку №996 в обов`язковому порядку проводяться консультації з громадськістю у формі публічного громадського обговорення та/або електронних консультацій з громадськістю щодо проєктів нормативно-правових актів, які, серед іншого, стосуються конституційних прав, свобод та обов`язків громадян.
Відповідно до пунктами 1, 2 § 42 Регламенту розробник забезпечує проведення публічних консультацій з представниками заінтересованих сторін щодо проєктів актів Кабінету Міністрів відповідно до Порядку проведення консультацій з громадськістю з питань формування та реалізації державної політики, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 листопада 2010 р. № 996 «Про забезпечення участі громадськості у формуванні та реалізації державної політики».
Для проведення публічних консультацій проєкти нормативно-правових актів Кабінету Міністрів разом з матеріалами до них оприлюднюються розробником на його офіційному веб-сайті, якщо інше не передбачено законом.
Постанова №821, якою визначено порядок виплати сум, присуджених судовими рішеннями у пенсійних справах, стосується конституційних прав, свобод та обов`язків громадян, гарантованих у статті 46 (право на соціальний захист) та статті 55 (право на судовий захист) Основного Закону.
Наведене дає підстави суду дійти висновку про наявність у Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України як розробника проєкта Постанови №821 обов`язку провести консультації з громадськістю.
Будь-яких доказів щодо проведення відповідних консультацій з громадськістю матеріали справи не містять.
Відсутність доказів проведення відповідних консультацій з громадськістю під час прийняття Постанови №821 підтверджується листом Секретаріату Кабінету Міністрів України від 24.12.2025 №32321/0/2-25.
У зв`язку з наведеним, суд доходить висновку про порушення під час прийняття оскаржуваної постанови відповідної процедури, визначеної пунктами 1, 2 § 42 Регламенту.
У свою чергу, недотримання Кабінетом Міністрів України процедури, визначеної Регламентом, є окремою підставою для визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним, що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 20.02.2019 у справі № 826/6046/16 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР – 79997757).
Суд зауважує, що дотримання відповідачем вищевказаної процедури прийняття нормативно-правового акта має важливе правове та практичне значення, оскільки це забезпечує реалізацію принципів соціального діалогу; дозволяє врахувати позицію сторін соціально-трудових відносин щодо нормативних рішень, які можуть впливати на соціальні права значної кількості осіб. Ця вимога також спрямована на забезпечення прозорості та обґрунтованості урядового нормотворення у соціальній сфері, а тому вона не може розглядатися як суто технічна формальність.
Суд враховує, що відповідно до § 55-2 Регламенту у період дії в Україні або в окремих її місцевостях воєнного стану, в невідкладних випадках, що потребують негайного прийняття рішення, Прем`єр-міністр або інший член Кабінету Міністрів за погодженням з Прем`єр-міністром може внести на розгляд Кабінету Міністрів проект акта без дотримання вимог цього Регламенту щодо погодження і консультацій, проведення правової експертизи Мін`юстом, розгляду на засіданні урядового комітету.
Такий проект акта ставиться на голосування і у разі його прийняття опрацьовується Секретаріатом Кабінету Міністрів без зміни його по суті (вносяться поправки, пов`язані з приведенням у відповідність з правилами нормопроектувальної техніки, здійснюється редагування).
Водночас, відповідачем не надано суду доказів існування обставин, які дозволяють виносити проєкт на розгляд без дотримання вимог Регламенту щодо погодження і консультацій, а також того, що проєкт оскаржуваної постанови був внесений на розгляд КМУ Прем`єр-міністром або іншим членом Кабінету Міністрів за погодженням з Прем`єр-міністром.
У свою чергу, про обов`язкову необхідність доведення існування таких обставин зазначив Верховний Суд у вищевказаній постанові від 20.02.2019 у справі № 826/6046/16.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що оспорювана постанова №821 прийнята поза межами повноважень Кабінету Міністрів України, оскільки встановлює спеціальний порядок виконання судових рішень, не передбачений законами України; суперечить конституційному принципу обов`язковості судових рішень та праву на ефективний судовий захист; прийнята з порушенням обов`язкових процедурних вимог Регламенту Кабінету Міністрів України. При цьому мета прийняття підзаконного нормативного акта не дотримана, а сам акт не виконує функцію деталізації нормативно-правових актів вищої юридичної сили та суперечить їм.
У сукупності зазначені обставини свідчать про наявність правових підстав для визнання постанови Кабінету Міністрів України №821 протиправною та нечинною.
Суд визнає неспроможними твердження відповідача про те, що висновок щодо неконституційності постанов Кабінету Міністрів України належить до виключної компетенції Конституційного Суду України, оскільки у цій справі суд не вирішує питання про неконституційність Постанови №821.
Так, під час розгляду справ щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади у порядку, встановленому статтею 264 Конституції України, адміністративний суд здійснює судовий контроль за законністю діяльності органів виконавчої влади, а не конституційний контроль у вузькому розумінні.
Адміністративний суд під час розгляду справи про оскарження нормативного акта має право перевіряти, чи відповідає цей акт Конституції України як акту найвищої юридичної сили, а у разі встановлення невідповідності суд не визнає акт неконституційним, але може визнати його протиправним і нечинним.
Отже, доводи відповідача про те, що питання неконституційності постанов Кабінету Міністрів України належить до компетенції Конституційного Суду України, є правильними лише в тій частині, що адміністративний суд не має повноважень визнавати нормативні акти неконституційними. Водночас ці доводи не спростовують повноваження адміністративного суду перевіряти нормативні акти суб`єктів владних повноважень на відповідність Конституції та законам України та визнавати їх протиправними і нечинними у разі встановлення такої невідповідності. Саме в межах такого контролю законності суд і розглядає даний спір щодо Постанови №821.
Також суд відхиляє доводи відповідача та Пенсійного фонду України про те, що Постанова №821 не порушує права позивача. З цього приводу суд зазначає, що оскаржувана постанова безпосередньо порушує права позивача як особи, щодо якої цей нормативно-правовий акт підлягає застосуванню, оскільки змінює правовий режим реалізації права на пенсійну виплату, підтвердженого судовим рішенням, яке набрало законної сили. Запровадивши окрему категорію «перераховані пенсії за рішенням суду» та поставивши фактичне отримання таких сум у залежність від бюджетних асигнувань і спеціального порядку фінансування, Кабінет Міністрів України фактично звузив зміст права позивача на повне і своєчасне виконання судового рішення, позбавив його правової визначеності щодо строку та обсягу отримання належних сум і поставив його у гірше становище саме через реалізацію ним права на судовий захист. Таке нормативне втручання є безпосереднім порушенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача.
Суд звертає увагу на те, що у прохальній частині позовної заяви позивач просить визнати протиправними та нечинними пункти 1, 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821. Водночас, оскільки оскаржувана постанова не містить інших пунктів, крім 1, 2 та 3, вона підлягає визнанню протиправною та нечинною в цілому.
Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.
Таким чином, позов слід задовольнити повністю.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.
Відповідно до частини першої статті 265 КАС України резолютивна частина рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.
Таким чином, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення суду про визнання протиправною та нечинною оскаржуваної Постанови №821 у відповідному виданні, після набрання рішенням законної сили.
У судовому засіданні 04.03.2026 судом були проголошені вступна та резолютивна частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 11.03.2026.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 264, 265 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
1. Адміністративний позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821 «Про затвердження Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень».
3. Зобов`язати Кабінет Міністрів України після набрання рішенням законної сили невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення суду про визнання нормативно-правого акта протиправним та нечинним у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуючий суддя Дудін С.О.

Судді Кушнова А.О.

Шевченко А.В.