ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" березня 2026 р. Справа № 910/16098/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Алданової С.О.
суддів: Шапрана В.В. 
Корсака В.А. 

при секретарі судового засідання Сергієнко-Колодій В.В.
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МСФО 16 С»
на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025
у справі № 910/16098/23 (суддя Селівон А.М.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МСФО 16 С»
до Державної податкової служби України
про стягнення 741 984,03 грн,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «МСФО 16 С» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Державної податкової служби України (надалі - відповідач) про стягнення 741 984,03 грн шкоди за неможливість отримати податковий кредит. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення підпункту 9.8 пункту 9 підрозділу 8 розділу ХХ Податкового кодексу України (далі за текстом - ПК України) зареєстрував позивача платником єдиного податку третьої групи за ставкою 2% 30.04.2022 - з наступного календарного (вихідного) дня після подання заяви, а не з наступного робочого дня - 02.05.2022 у зв`язку із чим з 30.04.2022 у позивача зупинено дію свідоцтва платника податку на додану вартість, а тому позивач зазнав шкоди у розмірі 741 984,03 грн неотриманого податкового кредиту. 
Господарський суд міста Києва рішенням від 04.12.2025 у справі №910/16098/23 у задоволенні позовних вимог відмовив повністю. 
Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами складу правопорушення як обов`язкової умови для стягнення збитків та, відповідно, наявності передбачених статтею 1173 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) підстав для покладення на державу в особі відповідача - ДПС України відповідальності за можливі збитки. 
Не погодившись із ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі №910/16098/23 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. 
В апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо неналежного відповідача, оскільки Державна податкова служба України є єдиним та належним відповідачем, як юридична особа публічного права, яка реалізує державну податкову політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. 
За твердженням позивача, шкода завдана йому саме неправомірними діями відповідача через протиправну реєстрацію та зупинення дії свідоцтва платника ПДВ. Шкода полягає у неможливості отримання позивачем податкового кредиту на суму 741 984,03 грн, що підтверджується зменшенням податкового кредиту на суму ПДВ по податковим накладним, зареєстрованим контрагентами позивача на нього як неплатника ПДВ. 
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.12.2025 апеляційна скарга у справі №910/16098/23 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Шапран В.В. 
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 26.01.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «МСФО 16 С» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі № 910/16098/23; розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «МСФО 16 С» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі № 910/16098/23 призначив на 09.03.2026.
Відповідач, згідно відзиву на апеляційну скаргу позивача, заперечує проти її задоволення, посилаючись на не надання позивачем доказів причинно-наслідкового зв`язку між діями ДПС України та втратою позивачем можливості отримання податкового кредиту. 
У судовому засіданні 09.03.2026 представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі № 910/16098/23 скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі № 910/16098/23 залишити без змін. 
Відповідно до статті 269 частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги позивача, відзиву на неї відповідача, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.
29.04.2022 позивач подав до Головного управління ДПС у м. Києві, ДПІ у Дніпровському районі (Дніпровський район м. Києва) заяву про застосування спрощеної системи оподаткування (далі - заява) (зареєстрована за вх. № 15579622), у пункті 5.1 якої позивач просив перевести його на спрощену систему оподаткування, обліку та звітності з 02.05.2022, відповідно до глави І розділу XIV Податкового кодексу України (далі за текстом - ПК України) (а.с. 18-21).
У пункті 5.1.1 заяви зазначено про обрання позивачем 3 групи без реєстрації ПДВ, ставка єдиного податку 2%. 
Заява про обрання спрощеної системи оподаткування подана позивачем 29.04.2022 - у п`ятницю. 
Враховуючи положення підпункту 9.8 пункту 8 розділу ХХ ПК України позивач мав стати платником єдиного податку третьої групи без реєстрації ПДВ, ставка єдиного податку 2%, з наступного робочого дня після подання заяви (заява про обрання спрощеної системи оподаткування була подана 29.04.2022 (п`ятниця)), тоді як позивача зареєстровано платником єдиного податку 3 групи за ставкою 2% не з наступного робочого дня - 02.05.2022, а з наступного календарного (вихідного) дня - 30.04.2022. 
Реєстрація позивача платником податку 3 групи за ставкою 2% підтверджується витягом з реєстру платників єдиного податку від 31.05.2022 №136007, виданим Головним управлінням ДПС у місті Києві, ДПІ у Дніпровському районі (Дніпровський район м. Києва) (а.с. 17 т.1). 
Позивач звернувся до відповідача та Головного управління ДПС у місті Києві із скаргами №03/02, №03/01 від 03.05.2022 (а.с. 13-16 т. 1) на дії щодо реєстрації платника єдиного податку, в яких просив зареєструвати його як платника єдиного податку 3 групи єдиного податку спрощеної системи оподаткування за ставкою 2% з 02.05.2022, шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку. 
У подальшому позивач звернувся до відповідача з листом №25/01 від 25.05.2022, в якому просив останнього підтвердити переведення позивача на 3 групу єдиного податку спрощеної системи оподаткування за ставкою 2% з 02.05.2022.
Згідно витягу з реєстру платників єдиного податку від 17.06.2022 №139747, виданого Головним управлінням ДПС у місті Києві, ДПІ у Дніпровському районі (Дніпровський район м. Києва) позивача переведено на спрощену систему оподаткування 02.05.2022 (а.с. 23 т.1). 
Як зазначає позивач у позові, він отримає послуги з оренди від контрагентів на підставі договорів, які, як і позивач є платниками ПДВ, і відповідно до статей 187, 201 ПК України повинні реєструвати податкові накладні. 
Контрагенти позивача зареєстрували у Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні на позивача як платника ПДВ, а саме:
1. ТОВ «Техменеджмент» зареєстровано на позивача податкову накладну від 30.04.2022 №42 на суму 309 428,58 грн, у т.ч. ПДВ 51 571,43 грн;
2. ТОВ «Передзвін» зареєстровано на позивача податкову накладну від 30.04.2022 №29 на суму 325 961,31 грн, у т.ч. ПДВ 54 326,89 грн, податкову накладну від 30.04.2022 №28 на суму 336 462,14 грн, у т.ч. ПДВ 56 077,03 грн, податкову накладну від 30.04.2022 №27 на суму 871 826,20 грн, у т.ч. ПДВ 145 304,36 грн.
3. ПрАТ «Агра» зареєстровано на позивача податкову накладну від 30.04.2022 №299 на суму 17 492,85 грн, у т.ч. ПДВ 2 915,48 грн.
4. ТОВ «Мега-Структура» зареєстровано на позивача податкову накладну від 30.04.2022 №71 на суму 1 171 357,78 грн, у т.ч. ПДВ 195 226,30 грн.
5. ТОВ «ТРЦ Бастіон» зареєстровано на позивача податкову накладну від 30.04.2022 на суму 1 048 653,18 грн, у т.ч. ПДВ 174 775,53 грн, та на суму 370 722,05 грн, у т.ч. ПДВ 61 787,01 грн. 
Позивач зазначає, що внаслідок несвоєчасної реєстрації його як платника 3 групи за ставкою 2% вказані вище податкові накладні були зареєстровані на нього як неплатника ПДВ, через що позивачу відповідачем завдано шкоди у розмірі 741 984,03 грн, - неотриманого податкового кредиту, що і стало причиною звернення позивача до суд із даним позовом. 
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками згідно із частиною другої цієї статті є, зокрема, витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Частиною 1 статті 1166 ЦК України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування або посадовою особою відповідного органу визначені у статтях 1173, 1174 ЦК України, за змістом яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи посадовою особою відповідного органу при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17, Верховним Судом у постанові від 17.10.2019 у справі №908/2202/18, від 02.03.2020 у справі №910/434/19, від 09.04.2020 у справі №908/690/19, від 02.03.2021 у справі №911/2371/19.
За приписами ПК України шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, що визнаються податковими правопорушеннями відповідно до цього Кодексу, відшкодовується в повному обсязі в порядку, передбаченому законодавством про відшкодування шкоди (пункт 114.2 статті 114).
Особа, чиї права порушені, за наявності обставин, передбачених пунктом 128.2 статті 128 цього Кодексу, має право заявити вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб. 
Пунктом 128.1 статті 128 ПК України визначено, що правопорушеннями вважаються протиправні рішення, дії або бездіяльність контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, вчинення яких є підставою для відшкодування шкоди особі, чиї права порушені, відповідно до закону.
Згідно підпунктом 128.2.1 пункту 128.2 статті 128 ПК України податковими порушеннями, відшкодування шкоди за вчинення яких згідно з пунктом 114.2 статті 114 цього Кодексу допускається внаслідок доведення лише факту його вчинення, є прийняття незаконного рішення, а так само вчинення незаконних діянь (дій або бездіяльності) контролюючим органом та/або його посадовими (службовими) особами, що призвели до безпідставної відмови в набутті, а так само до безпідставної втрати особою статусу платника податку або платника одного з податків, набуття та/або анулювання (втрата) якого відбувається за рішенням контролюючого органу. 
Тобто, усі протиправні рішення, дії або бездіяльність контролюючих осіб та їх посадових (службових) осіб, вчинення яких є підставою для відшкодування шкоди відповідно до закону, вважаються податковими правопорушеннями податківців.
Пункт 21.3 статті 21 ПК України передбачає, що шкода, завдана платнику податків неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи контролюючого органу, відшкодовується за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для фінансування цього органу, незалежно від вини цієї особи.
Відповідно до пунктів 299.1-299.3 статті 299 ПК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація суб`єкта господарювання як платника єдиного податку здійснюється шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, веде реєстр платників єдиного податку, в якому міститься інформація про осіб, зареєстрованих платниками єдиного податку.
У разі відсутності визначених цим Кодексом підстав для відмови у реєстрації суб`єкта господарювання як платника єдиного податку контролюючий орган зобов`язаний протягом двох робочих днів від дати надходження заяви щодо переходу на спрощену систему оподаткування зареєструвати таку особу платником єдиного податку.
Суб`єкт господарювання вважається платником єдиного податку третьої групи з особливостями, встановленими цим пунктом, зокрема, з наступного робочого дня після подання заяви - у разі подання заяви починаючи з 1 квітня 2022 року.
Відсоткова ставка для платників єдиного податку третьої групи, які використовують особливості оподаткування, встановлені пунктом 9 підрозділу 8 розділу ХХ «Перехідні положення» ПКУ, встановлюється у розмірі 2 відсотків доходу.
Згідно з підпунктом 9.5 пункту 9 підрозділу 8 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України платники єдиного податку третьої групи, які використовують особливості оподаткування, встановлені цим пунктом, звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на додану вартість з операцій з постачання товарів, робіт та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України.
Таким чином, застосування ставки податку у розмірі 2 відсотків доходу передбачає включення податку на додану вартість до складу єдиного податку (як у випадку застосування ставки єдиного податку у розмірі 5 відсотків доходу).
Тобто, оскільки режим єдиного податку за ставкою 2 відсотки має обмежений (тимчасовий) термін дії із подальшим автоматичним відновленням порядку обчислення ПДВ, він відрізняється від «класичного» єдиного податку встановленого п. 291.5 ПКУ, відтак суб`єктам господарювання, які обирають третю групу єдиного податку зі ставкою 2 відсотків доходу та на час переходу на спрощену систему оподаткування перебувають у статусі платника ПДВ, у відповідності до положень підпунктів 9.5 та 9.9 пункту 9 підрозділу 8 розділу ХХ «Перехідні положення» ПКУ реєстрація платника ПДВ не анулюється, а є призупиненою на період перебування такого суб`єкта господарювання на третій групі єдиного податку за ставкою 2 відсотки доходу.
З огляду на те, що у період дії воєнного стану платники ПДВ, які використовують особливості оподаткування, встановлені пунктом 9 підрозділу 8 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на додану вартість, то всі операції з реалізації товарів, послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, вважаються такими, що не є об`єктом оподаткування ПДВ, податкові накладні за такими операціями не складаються.
Як стверджує позивач, заява про обрання спрощеної системи подана ним у п`ятницю - 29.04.2022, отже оскільки 30.04.2022 та 01.05.2022 є вихідними днями, то у пункті 5.1 заяви про обрання спрощеної системи оподаткування дату переходу на спрощену систему оподаткування зазначено 02.05.2022 - наступний робочий день після подання заяви.
Проте контролюючим органом зареєстровано позивача платником єдиного податку третьої групи за ставкою 2% не з наступного робочого дня - 02.05.2022, а з наступного календарного (вихідного) дня - 30.04.2022, що підтверджується витягом.
У подальшому, як вже зазначалось, позивач направив на адресу Державної податкової служби України та Головного управління ДПС у м. Києві скарги від 03.05.2022 №03/01 та №03/02 на дії щодо реєстрації платником єдиного податку, в яких просив, зокрема: зареєструвати його як платника єдиного податку третьої групи єдиного податку спрощеної системи оподаткування за ставкою 2% з 02.05.2022 шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку; надати йому витяг з реєстру платників єдиного податку, де зазначено дату реєстрації позивача платником єдиного податку спрощеної системи оподаткування, за ставкою 2% з 02.05.2022.
Як зазначає позивач, надалі відповідач усунув здійснені ним порушення та вніс відповідні зміни до реєстру платників єдиного податку третьої групи спрощеної системи оподаткування за ставкою 2% з 02.05.2022, що підтверджується витягом №139747 від 17.06.2022 з реєстру платників єдиного податку.
Внаслідок неправомірної реєстрації позивача платником єдиного податку третьої групи за ставкою 2% з 30.04.2022 з 30.04.2022 було призупинено дію свідоцтва платника податку на додану вартість.
Позивачем було укладено ряд господарських договорів, а саме: Договір від 24.11.2021, зареєстрований в реєстрі за №3154 про передачу прав та обов`язків за Договором оренди, посвідченого 15.11.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазепіною В.Г. за реєстрованим №3145, укладений між ТОВ «ТЕХМЕНЕДЖМЕНТ» (орендодавець), ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» (первісний орендар) та ТОВ «МСФО 16 С» (новий орендар);
Договір від 24.12.2021, зареєстрований в реєстрі за № 3611 про передачу прав та обов`язків за Договором оренди нерухомого майна, посвідченого Потапчук Р.П., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, 02.07.2018 за реєстровим №1404, укладений між ТОВ «ПЕРЕДЗВІН» (орендодавець), ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» (первісний орендар) та ТОВ «МСФО 16 С» (новий орендар);
Договір від 31.01.2022 про передачу прав та обов`язків за Договором оренди нежитлового приміщення №202/К/А від 30.06.2021, укладений між ПАТ «АГРА» (орендодавець), ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» (первісний орендар) та ТОВ «МСФО 16 С» (новий орендар);
Договір від 21.01.2022, зареєстрований в реєстрі за №66 про передачу прав та обов`язків за Договором оренди нежитлового приміщення №Ф/П/А-1, посвідченого 04.07.2015 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лещенко О.В. за р. №1855, укладений між ТОВ «Мега-Структура» (орендодавець), ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» (первісний орендар) та ТОВ «МСФО 16 С» (новий орендар);
Договір від 23.02.2022, зареєстрований в реєстрі за №125 про передачу прав та обов`язків за Договором оренди нежитлових приміщень, посвідченого 23.04.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ханіною А В. за реєстровим №312, укладений між ТОВ «ТРЦ БАСТІОН» (орендодавець), ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» (первісний орендар) та ТОВ «МСФО 16 С» (новий орендар).
Як зазначає позивач, оскільки він та його контрагенти за вищезазначеними договорами є платниками ПДВ, учасники договорів відповідно до норм статей 187, 201 ПК України повинні реєструвати податкові накладні.
Відповідно до підпункту 4.1.156 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк), та/або сума коштів, сформована за рахунок податкових пільг, що були використані платником податків не за цільовим призначенням чи з порушенням порядку їх надання, встановленим цим Кодексом та/або Митним кодексом України.
Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
За змістом пунктів 198.1, 198.2 статті 198 вказаного Кодексу до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг. Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
За приписами пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. 
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці 1 цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. 
Податкові накладні, отримані з ЄРПН, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. 
У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складення податкової накладної/розрахунку коригування. 
Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 365 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних.
Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 365 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних.
Платники податку, які застосовують касовий метод податкового обліку, суми податку, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, та не включені до податкового кредиту протягом періоду 365 календарних днів з дати складення таких податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних у зв`язку з відсутністю фактів списання коштів з банківського рахунку (видачі з каси) платника податку або надання інших видів компенсацій вартості поставлених (або тих, що підлягають поставці) йому товарів/послуг, мають право на включення таких сум до податкового кредиту у звітному податковому періоді, в якому відбулося списання коштів з банківського рахунку (видачі з каси) платника податку або надання інших видів компенсацій вартості поставлених (або тих, що підлягають поставці) йому товарів/послуг, але не пізніше ніж через 60 календарних днів з дати такого списання, надання інших видів компенсацій.
У разі зупинення реєстрації податкової накладної / розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних згідно з пунктом 201.16 статті 201 цього Кодексу перебіг строків, зазначених у цьому пункті, переривається на період зупинення реєстрації таких податкових накладних / розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) відповідно до підпункту 191.1.2 пункту 191.1 статті 191 цього Кодексу оператором поштового зв`язку, експрес-перевізником.
Відповідно до статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Отже, за положеннями ПК України на продавця товарів/послуг покладено обов`язок в установлені терміни скласти податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних, чим зумовлено обґрунтоване сподівання контрагента на те, що це зобов`язання буде виконано, оскільки тільки підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних суми податку можуть бути віднесені до складу податкового кредиту.
Як зазначає позивач та встановлено судом першої інстанції, контрагенти позивача зареєстрували податкові накладні по вищезазначеним угодам на позивача як на платника ПДВ, копії яких наявні в матеріалах справи: №42 від 30.04.2022 на суму 309 428,58 грн, у т.ч. ПДВ 51 571,43 грн; №27 від 30.04.2022 на суму 871 826,20 грн, у т.ч. ПДВ 145 304,36 грн; №28 від 30.04.2022 на суму 336 462,14 грн, у т.ч. ПДВ 56 077,03 грн; №29 від 30.04.2022 на суму 325 961,31 грн, у т.ч. ПДВ 54 324,89 грн; №299 від 30.04.2022 на суму 17 492,85 грн, у т.ч. ПДВ 2 915,48 грн; №71 від 30.04.2022 на суму 1 171 357,78 грн, у т.ч. ПДВ 195 226,30 грн; від 30.04.2022 на суму 1 048 653,18 грн, у т.ч. ПДВ 174 775,53 грн; 370 722,05 грн, у т.ч. ПДВ 61 787,01 грн.
У свою чергу, реєстрацію наведених вище податкових накладних контролюючий орган здійснив як на неплатника ПДВ.
Законом України від 16.01.2020 № 466-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» статтю 114 Податкового кодексу України викладено в наступній редакції: « 114.3. Шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, може включати: 114.3.1. вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна платника податків, визначена відповідно до вимог законодавства; 114.3.2. додаткові витрати, понесені платником податку внаслідок протиправних рішень, дій чи бездіяльності контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб (штрафні санкції, сплачені контрагентам платника податку, вартість додаткових робіт, послуг, додатково витрачених матеріалів тощо); 114.3.3. документально підтверджені витрати, пов`язані з адміністративним та/або судовим оскарженням (крім сум, що підлягають відшкодуванню в порядку розподілу судових витрат згідно із процесуальним законодавством) незаконних (протиправних) рішень, дій або бездіяльності контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб (юридичний супровід, не пов`язаний із захистом, наданим адвокатом, відрядження працівників або представників платника податку, залучення експертів, отримання необхідних доказів, виготовлення копій документів тощо). Сума такого відшкодування не повинна перевищувати 50 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року, в якому приймається відповідне судове рішення або рішення іншого органу, у передбачених законом випадках. 114.4. Шкода, заподіяна платнику податків внаслідок податкового правопорушення контролюючого органу, відшкодовується за рішенням суду».
Пунктом 114.2 статті 114 ПК України визначено, що шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, що визнаються податковими правопорушеннями відповідно до цього Кодексу, відшкодовується в повному обсязі в порядку, передбаченому законодавством про відшкодування шкоди.
Відповідно до пункту 46.1 ПК України податкова декларація - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючим органам у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата грошового зобов`язання, у тому числі податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку, а також суми нарахованого єдиного внеску.
Порядок заповнення і подання податкової звітності з ПДВ затверджено наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 № 21 (далі - Порядок № 21), згідно пункту 6 розділу І якого до податкової звітності з ПДВ, зокрема, належить уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок.
Подаючи уточнюючий розрахунок з ПДВ (у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 ПК України) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених статтею 50 ПК України)) передбачено пунктом 50.1 статті 50 ПК України.
Порядок внесення змін до податкової звітності з ПДВ та заповнення уточнюючого розрахунку визначено розділами IV та VI Порядку № 21, відповідно до пункту 1 розділу IV якого у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 ПК України) платник податку самостійно виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації з ПДВ, він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої декларації за формою, встановленою на дату подання уточнюючого розрахунку.
Згідно пунктів 1-4 розділу VI Порядку № 21 уточнюючий розрахунок може бути поданий у спосіб, визначений в абзаці п`ятому пункту 50.1 статті 50 розділу II Кодексу. У графі 4 відображаються відповідні показники декларації звітного періоду, що виправляється. У разі якщо до декларації за цей звітний період раніше вносилися зміни, у графі 4 відображаються відповідні показники графи 5 останнього уточнюючого розрахунку, який подавався до декларації звітного (податкового) періоду, що виправляється. У графі 5 уточнюючого розрахунку відображаються відповідні показники з урахуванням виправлення. У графі 6 відображається сума помилки (абсолютне значення).
27.09.2023 позивач подав до суб`єкта владних повноважень уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок в декларації за період квітень 2022 року. У рядку 10.1 та 10.2 розділу ІІ уточнюючого розрахунку відображене від`ємне значення податкового кредиту: - 5 439 119 (колонка А), - 1 087 824 (колонка Б), в таблиці 2.1 «Відомості про операції з придбання з податком на додану вартість, які підлягають оподаткуванню за основною ставкою та ставками 7% і 14%» додатку 1 позивачем зазначені суми ПДВ у загальному розмірі 505 421,49 грн, що підтверджено копіями податкових накладних, долучених позивачем, та включені позивачем до розміру збитків, які останній просить стягнути з відповідача.
Водночас позивачем не надано податкові накладні на загальну суму ПДВ 236 562,54 грн та не включено зазначену суму в уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість, у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок, поданий позивачем 27.09.2023 до суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, позивач реалізував своє право, як платника податків у податкових відносинах, і вчинив дії, спрямовані на відновлення свого майнового інтересу у розмірі, підтвердженому первинними бухгалтерськими документами, а саме, податковими накладними на загальну суму 505 421,49 грн, тоді як розмір податку на додану вартість у сумі 236 562,54 грн позивач самостійно не включив до поданого суб`єкта владних повноважень уточнюючого розрахунку та не долучив до матеріалів позовної заяви податкові накладні на відповідну суму, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості дослідити відповідні обставини в частині реєстрації контрагентами позивача податкових накладних та підстав для включення сум ПДВ до складу податкового кредиту.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі №916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
Разом з цим, відсутність складу цивільної відповідальності означає відсутність умов, необхідних для покладення на особу обов`язку відшкодувати шкоду. Це звільняє від відповідальності та включає відсутність хоча б одного з елементів: протиправної поведінки, наявності шкоди та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою. 
Позивач не довів суду наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями органів держави, у даному випадку - ДПС України, як відповідача у даній справі та збитками на суму 711 984,03 грн, які позивач зазнав у зв`язку з реєстрацією його як платника єдиного податку з 30.04.2022, що є підставою для відмови у позові. 
Разом з цим, за частиною 2 статті 45 ГПК України відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
Відповідно до частин 2 статті 48 ГПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. 
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41) та від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20 (підпункт 8.9).
За сформованою та сталою правовою позицією Верховного Суду звернення з позовом до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у позові. Суди встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, відмовляють у позові до такого відповідача (постанови Верховного Суду від 03.04.2024 у справі №917/1212/21 (пункт 189), від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (пункт 148) та від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 (пункт 153)).
Згідно з частиною 1 статті 25 Бюджетного кодексу України казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Відповідно до підпункту 1 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України встановлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету: 1) рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.
Згідно підпункту 5 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, списання коштів з бюджету за рішенням суду щодо повернення платнику податків надмірно та/або помилково сплачених податків і зборів та інших доходів бюджету провадиться у межах надмірно та/або помилково сплачених ним до бюджету коштів.
Постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 затверджено «Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» (далі - Порядок № 845), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення (пункту 1 Порядку № 845).
Безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів (пункт 2. Порядку № 845).
Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п. 3. Порядку № 845).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц викладено правовий висновок про те, що оскільки саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, отже належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав.
При розгляді справ за позовами про відшкодування шкоди, заподіяної діями (бездіяльністю) органами державної влади, співвідповідачами у таких справах є відповідні органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів, наявність порушення вказаними органами прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі не вимагається.
Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду наведеному у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба чи її територіальний орган.
Водночас суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач із заявою про обрання спрощеної системи оподаткування звертався до Головного управління ДПС у місті Києві, ДПІ у Дніпровському районі (Дніпровський район м. Києва), тоді як відповідачем у даній справі суд визначив Державну податкову службу України. 
Згідно з підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 ПК України контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи. 
Повноваження і функції контролюючих органів визначаються цим Кодексом, Митним кодексом України та законами України. Розмежування повноважень і функціональних обов`язків контролюючих органів визначається законодавством України (пункт 41.5 статті 41 ПК України). 
Відповідно до частин 2, 3 статті 21-1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», у відповідній редакції, територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, визначені частиною першою цієї статті, утворюються без статусу юридичної особи та є органами державної влади, можуть мати окремий баланс, рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, печатку та бланк зі своїм найменуванням та із зображенням Державного Герба України. 
Положення про територіальний орган як відокремлений підрозділ центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, положення про територіальний орган як відокремлений підрозділ центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, затверджуються керівником відповідного центрального органу виконавчої влади за погодженням з міністром, який спрямовує та координує діяльність такого центрального органу виконавчої влади.
Згідно з пунктом 20.4 статті 20 ПК України керівник територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, має право надавати посадовим (службовим) особам такого органу (його структурних підрозділів) повноваження на виконання певних функцій, передбачених цим Кодексом, законодавством з питань сплати єдиного внеску, законодавством з інших питань, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, в межах повноважень, визначених відповідним положенням про такий територіальний орган.
Керівник центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, має право надавати посадовим (службовим) особам апарату такого органу, територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, повноваження на виконання певних функцій, передбачених цим Кодексом, законодавством з питань сплати єдиного внеску, іншим законодавством, контроль за дотримання якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, законодавством про державну службу та іншими законами.
Перелік делегованих повноважень визначається положенням про центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, яке затверджується Кабінетом Міністрів України, та положеннями про територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, які затверджуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, та підлягає погодженню з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Відповідно до пункту 7 Положення Про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 №227 ДПС здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку її територіальні органи. ДПС та її територіальні органи є контролюючими органами (податковими органами, органами стягнення).
Наказом Державної податкової служби України від 12.11.2020 № 643 затверджено Положення Про Головне управління ДПС у м. Києві, зі змісту якого вбачається, що останнє є територіальним органом, утвореним на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (далі - ДПС). ГУ ДПС забезпечує реалізацію повноважень ДПС на території м. Києва. ГУ ДПС є правонаступником майна, прав та обов`язків Головного управління ДПС у м. Києві (ЄДРПОУ 43141267).
Відповідно до частини 1 статті 73, статей 76, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Частинами 4, 5 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
Доводи позивача про те, що територіальні органи ДПС перестали існувати як юридичні особи публічного права та не можуть бути відповідачами та відповідачем у рамках господарського судочинства, оцінюються судом апеляційної інстанції критично, оскільки ГУ ДПС з метою організації своєї діяльності відповідно до Положення Про Головне управління ДПС у м. Києві забезпечує самопредставництво ДПС та ГУ ДПС у судах через начальника ГУ ДПС, а також без окремого доручення Голови ДПС та начальника ГУ ДПС через їхніх заступників, державних службовців підрозділів до функціональних повноважень яких належить представництво в судах інтересів ГУ ДПС відповідно до положень про такі підрозділи, які забезпечують самопредставництво інтересів ДПС та ГУ ДПС в судах без окремого доручення Голови ДПС та начальника ГУ ДПС.
Так само не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції доводи апелянта про те, що ним підтверджено наявність шкоди - неможливістю отримання податкового кредиту на суму 741 984,03 грн, оскільки позивачем в порушення положень статей 13, 74, 76, 77 ГПК України не подано суду податкові накладні від 30.04.2022 на суму зменшення податкового кредиту 245 021,72 грн. В апеляційній скарзі позивач лише посилається на наявність податкових накладних від 30.04.2022 на суму 1 048 653,18 грн, у т.ч. ПДВ 174 775,53 грн та на суму 370 722,05 грн, у т.ч. ПДВ 61 787,01 грн. 
У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Судом апеляційної інстанції при винесенні даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. 
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі №910/16098/23 прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.
Згідно статті 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника (позивача). 
Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, - 

УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МСФО 16 С» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі № 910/16098/23 залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі № 910/16098/23 залишити без змін. 
3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника. 
4. Матеріали справи № 910/16098/23 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені у статтях 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України. 
Повний текст постанови складено 25.03.2026. 

Головуючий суддя С.О. Алданова 

Судді В.В. Шапран

В.А. Корсак